ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року	Львів	Справа № 260/1491/24 пров. № А/857/11690/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                         Сеника Р.П., 
суддів                                                             Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року про повернення позовної заяви у справі № 260/1491/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції – Калинич Я.М.,
час ухвалення рішення – 02 квітня 2024 року,
місце ухвалення рішення - м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі – апелянт, позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач), у якій просив визнати протиправною та скасувати постанову ВП №69443533 та зобов`язати відповідача невідкладно виконати рішення суду №260/7743/21. 
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання суду:
- уточненої позовної заяви із зазначенням відомостей про наявність або відсутність у сторін електронного кабінету, конкретизувавши позовні вимоги шляхом зазначення реквізитів оскаржуваної постанови (назва, дата, номер), а також зазначенням у кого саме знаходяться оригінали письмових чи електронних доказів, долучивши до такої засвідчені належним чином копію оскаржуваної постанови та інших додатків до позову;
- копії уточненої позовної заяви разом із засвідченими належним чином копіями відповідно до кількості осіб, що беруть участь у справі;
- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, оформлену у відповідності до ст. 167 КАС України. 
29.03.2024 року від позивача засобами поштового зв`язку до суду надійшов лист від 26.03.2024 на виконання ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 у справі №260/1491/24, до якої долучено: уточнена позовна заява з копіями та додатками; заява про поновлення строку з копіями; копія посвідчення інваліда війни.
У прохальній частині уточненої позовної заяви позивач просив визнати протиправною та скасувати постанову ВП №69443533 та зобов`язати відповідача невідкладно виконати рішення суду №260/7743/21.
Згідно з заявою про поновлення строку звернення із даним адміністративним позовом від 29.03.2024 позивач зазначив, що тривале та недалекоглядне зволікання з виконанням виконавчого листа від 16.06.2022 №260/7743/21 і стало причиною пропуску строку звернення до суду. Крім того, як на причину пропуску строку звернення з даним позовом до суду позивач посилається на похилий вік, хворобливий стан здоров`я та наслідки важкого кульового поранення. 
Просив поновити строк звернення до Закарпатського окружного адміністративного суду із цим позовом.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.04.2024 позовну заяву повернено позивачу ОСОБА_1 .
Постановляючи оскаржену ухвалу від 02.04.2024 суд першої інстанції виходив з того, що предметом оскарження в даній справі є саме постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №69443533 від 08.06.2023.
ОСОБА_1 було відомо про постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №69443533 від 08.06.2023 починаючи з 27.11.2023   дати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/9734/23, на яке позивач подав апеляційну скаргу. При цьому, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказав, що ніяких дій, ні Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, ні державним виконавцем, окрім закінчення виконавчого провадження, не здійснено, а також зауважив, що про постанову про закінчення виконавчого провадження дізнався з рішення суду першої інстанції у цій справі (постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2024 у справі № 260/9734/23).
Отже, саме з 27.11.2023 необхідно обчислювати десятиденний строк, в межах якого може бути подана позовна заява, що передбачено п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України. 
Водночас, з позовом до суду позивач звернувся лише 15.03.2024, тобто із пропуском десятиденного строку.
Крім того, у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 у справі №260/9734/23 зазначено, що права ОСОБА_1 можуть бути порушені, в даному випадку, саме постановою №69443533 від 08.06.2023, яка не є предметом оскарження в адміністративній справі №260/9734/23, а питання її правомірності підлягають самостійному доведенню і встановленню на підставі сукупності доказів з урахуванням принципу змагальність сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування у кожному конкретному випадку.
Таким чином, позивач міг звернутися до суду із адміністративним позовом про оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 08.06.2023 ВП №69443533 після отримання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 у справі №260/9734/23, якщо вважав свої права порушеними.
Подання позивачем апеляційної скарги на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 у справі №260/9734/23 не зупиняє строку оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 08.06.2023 ВП №69443533.
Таким чином, вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду не визнані судом першої інстанції поважними, оскільки не носять ознак об`єктивності та непереборності. З урахуванням наведеного, суддя вважав, що клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду є необґрунтованим, адже не містить жодних обставин, які були б поважними причинами пропуску строку звернення до суду.
Отже, позивач не виконав вимог ухвали суду від 18.03.2024 та не навів належних доводів на обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду і не надав відповідних доказів.
Враховуючи те, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин, то суддя вважав, що позовну заяву і додані до неї документи необхідно повернути позивачу.

Не погодившись з ухвалою про повернення позовної заяви від 02.04.2024, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , подавши на неї апеляційну скаргу.
Апелянт вказує, що вважає оскаржену ухвалу упередженою та такою, що направлена на виснаження його спроможності у боротьбі за істину та у зневір`я до судової влади в Україні. Позивач вважає, що ним виконані всі вимоги попередньої ухвали від 18.03.2024 про усунення надуманих недоліків, шляхом надання до суду, як вимагалося, іншої уточненої позовної заяви, яка судом першої інстанції проігнорована, а йому відмовлено та повернуто попередню позовну заяву.
Також акцентував увагу на штучне створення зволікання та тяганини судом першої інстанції, фізичну відсутність можливості виконати вимоги суду своєчасно.
Крім того, апелянт вказав, що при поверненні позовної заяви йому повернуто лише позовну заяву від 12.03.2024, недоліки якої він усунув на вимогу суду першої інстанції, а уточнену позовну заяву від 23.09.2024 не повернуто.
Вважає, що йому протиправно відмовлено в наданні судового захисту від свавілля суб`єкта владних повноважень та незаконно відмовлено в заяві про поновлення строку звернення до суду, пропуск якого стався з незалежних від позивача причин.
Просив скасувати ухвалу від 02.04.2024 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. 
Згідно зі ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно з ч. 2 ст. 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст. 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Згідно з ч. 2 ст. 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 171 КАС України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду   це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Аналіз викладених положень КАС України дає підстави для висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням правової визначеності в публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Звернення до суду за межами строків, визначених у ст.ст. 122, 287 КАС України, є підставою для повернення (залишення без розгляду) позовної заяви, якщо суд не дійде висновку, що вказаний строк позивачем був пропущений з поважних причин.
Поважними причинами пропуску строку звернення визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Як зазначалося вище, ч. 1 ст. 287 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Аналіз наведеної норми КАС України свідчить, що у разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав.
Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
День, коли особа дізналася про порушення свого права   це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Така позиція апеляційного суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.10.2023 у справі №990/139/23.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом оскарження у цій справі є постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №69443533 від 08.06.2023, яка в матеріалах цієї справи відсутня. 
У тексті позовної заяви позивач наголошує, що його права порушені саме вказаною постановою.
Своєю чергою рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 у справі №260/9734/23 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства внутрішніх справ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, яка набрала законної сили відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2024, встановлено, що вказана постанова була надіслана учасникам виконавчого провадження листом №7-69443533/2255 від 08.06.2023.
Однак відповідний лист у матеріалах справи відсутній, як і відсутні докази щодо його одержання позивачем.
Так, згідно з рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 у справі №260/9734/23, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що жодних аргументів щодо протиправності прийнятого відповідачем рішення про закінчення виконавчого провадження ОСОБА_1 в межах адміністративної справи №260/9734/23 не заявляв, правомірність постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження №69443533 від 08.06.2023 не було предметом розгляду такої адміністративної справи. Закарпатський окружний адміністративний суд у такому рішенні вказав, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту порушених, на його думку, прав та інтересів в даному випадку був неналежним способом захисту. Закарпатський окружний адміністративний суд також у рішенні зазначив, що закінчивши виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №260/7743/21 від 16.06.2022, відповідач вчинив активні юридичні дії, що спричинили виникнення юридичних наслідків у вигляді закінчення виконавчого провадження №69443533, тобто бездіяльність в даному випадку відсутня. Закарпатський окружний адміністративний суд у рішенні також зауважив, що права ОСОБА_1 можуть бути порушені, в даному випадку, саме постановою №69443533 від 08.06.2023, яка не є предметом оскарження в адміністративній справі №260/9734/23, а питання її правомірності підлягають самостійному доведенню і встановленню на підставі сукупності доказів з урахуванням принципу змагальність сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування у кожному конкретному випадку.
При цьому суд першої інстанції окремо звернув увагу позивача на те, що у разі незгоди з правомірністю постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 08.06.2023 №69443533 він наділений правом на її оскарження в загальному порядку.
Своєю чергою, позивач не погодившись з рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 у справі №260/9734/23, подав апеляційну скаргу.

Із тексту постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду №260/9734/23 від 19.02.2024 з`ясовано, що у апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказав, що ніяких дій, ні Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, ні державним виконавцем, окрім закінчення виконавчого провадження, не здійснено, а також зауважив, що про постанову про закінчення виконавчого провадження дізнався з рішення суду першої інстанції у цій справі.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 було відомо про постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №69443533 від 08.06.2023 починаючи з 27.11.2023.
Своєю чергою, подання позивачем апеляційної скарги на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 у справі №260/9734/23 не зупиняє строку оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 08.06.2023 ВП №69443533.
З позовною заявою у цій справі позивач звернувся 12.03.2024, що підтверджується відбитком поштового штемпелю на конверті, у якому надійшла позовна заява, що свідчить про пропуск 10-денного строку на звернення до суду із позовом.

Щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів зазначає таке.
Як вже було вказано вище, згідно з заявою про поновлення строку звернення із даним адміністративним позовом від 29.03.2024 позивач зазначив, що тривале та недалекоглядне зволікання з виконанням виконавчого листа від 16.06.2022 №260/7743/21 і стало причиною пропуску строку звернення до суду. Крім того, як на причину пропуску строку звернення з даним позовом до суду позивач посилається на похилий вік, хворобливий стан здоров`я та наслідки важкого кульового поранення. 
У контексті викладеного, слід зазначити, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Своєю чергою, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема від 08.08.2019 у справі №127/13736/16-а, адміністративне провадження №К/9901/42788/18 зазначив, що «незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами».
Колегія суддів зважає на повідомлені позивачем обставини в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом, однак зазначає, що такі не свідчать про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права протягом установленого законом строку, а відповідні доводи позивача не підтверджено письмовими доказами, що долучені до матеріалів справи.
Відтак, судом першої інстанції обґрунтовано визнано неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом у строк, встановлений ч. 2 ст. 287 КАС України.
На підставі всього наведеного вище у сукупності, є правильним висновок суду першої інстанції про наявність у даному спірному випадку передбачених п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України підстав для повернення позовної заяви особі, яка її подала (позивачу).
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Щодо повернення разом із ухвалою про повернення позовної заяви документів без уточненої позовної заяви з додатками, то колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 5 ст. 169 КАС України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків. 
Пунктами 12, 13 розділу ІІІ Інструкції з діловодства в місцевих та адміністративних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації від 20.08.2019 №814 (у редакції наказу Державної судової адміністрації України від 17 жовтня 2023 року № 485) передбачено, що позовна заява/заява/скарга/клопотання, що надійшла в порядку усунення недоліків, з доданими документами, передається для розгляду судді.
У разі постановлення суддею ухвали про повернення/відмову у відкритті провадження у справі така ухвала надсилається заявникові після її постановлення в порядку, визначеному процесуальним законодавством - до Електронного кабінету або рекомендованим поштовим відправленням із повідомленням про його одержання разом з позовною заявою/заявою/скаргою та всіма доданими до неї документами.
Тобто, поверненню відповідно до ст. 169 КАС України підлягає саме позовна заява з доданими до неї документами, зареєстрована в канцелярії суду 15.03.2024.
Своєю чергою, уточнена позовна заява була подана ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху від 18.03.2024 (надійшла як додаток до листа від 26.03.2024), знаходиться та доєднана до матеріалів справи №260/1491/24.

Колегія суддів також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського Суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржена позивачем ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви від 02.04.2024 постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, за результатами всебічного і об`єктивного з`ясування усіх обставин справи, а тому немає підстав для її скасування.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 123, 241, 243, 287, 308, 312, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №260/1491/24   без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повний текст постанови складено 01.07.2024