ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 серпня 2024 р.	Справа № 592/4180/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Алфьоров А.М., м. Суми, по справі № 592/4180/24
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Інспектора роти № 1 взводу № 1 Управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Баглик Дмитра Сергійовича ,           Інспектора роти № 1 взводу № 1 Управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Колесник Анжели Володимирівни ,           Департаменту патрульної поліції  
          про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1  (далі по тексту – позивач) звернувся до Ковпаківського районного суду м.Суми із позовом до інспектора роти № 1 взводу № 1 Управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Баглика Дмитра Сергійовича (далі по тексту – відповідач-1), інспектора роти № 1 взводу № 1 Управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Колесник Анжели Володимирівни (далі по тексту – відповідач-2) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, у якій позивач просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА № 1605826 від 07.03.2024  про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у справі про адміністративне правопорушення та закрити справу про адміністративне правопорушення;
- визнати протиправною та скасувати постанову серії серія ЕНА № 1605893 від 07.03.2024 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у справі про адміністративне правопорушення  та закрити справу про адміністративне правопорушення;
- стягнути з Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетних асигнувань (код ЄДРПОУ 40108646) на користь позивача понесені ним судові витрати. 
Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 08 квітня 2024 року залучено до участі у адміністративній справі у якості співвідповідача Департамент патрульної поліції  (м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3, код ЄДРПОУ 40108646) (далі по тексту – відповідач-3).
Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 16 квітня 2024 року у справі № 592/4180/24 відмовлено у  задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 . 
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та з порушенням норм процесуального права,  просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 16 квітня 2024 року у справі № 592/4180/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачем вказано, що суд першої інстанції  порушив норми процесуального права, адже  в рішенні зазначено, що справа розглянута 16.04.2024 у відкритому судовому засіданні, тоді як судом не призначалося жодне судове засідання і не відправлялася на адресу сторін жодна судова повістка про  виклик в судове засідання, яке було б призначено на певну дату та час. Відтак, позивач в апеляційній скарзі наполягає на тому, що в даному випадку наявні обов`язкові підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення (п.3 ч.3 ст. 317 КАС України).
Окрім того,  на думку позивача, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги  аргументи сторони позивача щодо місця розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема,  виходячи з приписів рішення  Конституційного Суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 розгляд справи про адміністративне правопорушення повинен здійснюватися за місцем розташування Управління патрульної поліції в Сумській області.
Також судом першої інстанції залишено поза уваги доводи позивача про те, що поліцейський на вимогу  надання для ознайомлення доказів  адміністративного правопорушення, відмовив позивач у задоволенні такого клопотання, тоді як за висновками Верховного Суду у справі № 686/11314/17 (постанова від 15.03.2019) та у справі №161/7068/16-а (постанова від 22.10.2019), у випадку, якщо поліцейський належним чином не зафіксував факту порушення особою Правил дорожнього руху, вимоги відповідної посадової особи про пред`явлення водієм документів, є неправомірними.  Між тим, про існування відеозапису з реєстратора (назва файлу IMG_6944.MP4) сторона позивача дізналась лише після  отримання відзиву на позовну заяву до якого було долучено CD-диск із  відповідним відеозаписом. 
Водночас, як вбачається з відеозапису з реєстратора (назва файлу IMG_6944.MP4), який знаходився в службовому автомобілі відповідачів 1 та 2,  позивач не порушив вимоги пункту 8.7.3 ґ ПДР, так як керувався вимогами пункту 8.11 ПДР, який дозволяє водіям в разі ввімкнення жовтого сигналу рухатися далі, не зупиняти транспортний засіб перед дорожньою розміткою «стоп-лінія», щоб не застосовувати екстрене гальмування, за умови забезпечення безпеки дорожнього руху. Позивач також врахував, що застосування ним п.8.11 ПДР, не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, так як вбачається з відео, на перехресті були відсутні інші транспортні засоби та пішоходи. Таким чином, позивач виконав умову щодо забезпечення безпеки дорожнього руху під час проїзду регульованого перехрестя на жовтий сигнал світлофору.
Відповідачем-3 на апеляційну скаргу надано відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні у них докази, обговоривши підстави та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України слід скасувати, з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 1605893 від 07.03.2024 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП за те, що 07.03.2024 о 11 год. 21 хв. в м. Суми по вул. Харківська, керуючи транспортним засобом HYUNDAI Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на регульованому перехресті вулиць він здійснив рух на забороняючий рух сигналу світлофора, а саме жовтий, чим порушив п. 8.7.3 «ґ» Правил дорожнього руху.
Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 1605826 від 07.03.2024 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП за те, що 07.03.2024 о 11 год. 35 хв. в м. Суми по вул. Харківська, він після зупинки на підставі п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» на неодноразову вимогу не пред`явив посвідчення водія на право керування транспортним засобом, реєстраційні документи на транспортний засіб та чинний страховий поліс чи документи, що звільняють від страхування.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що під час встановлення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122 КУпАП, ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративних стягнень на ОСОБА_1 за вчинення вказаних правопорушень, інспектори патрульної поліції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому твердження позивача про протиправність оскаржуваних постанов є помилковими і необґрунтованими.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця передбачені ст.286 КАС України.
У свою чергу, відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Тобто з приведеного  вбачається, що  дана категорія спорів вирішується у судовому засіданні  та учасники справи повідомляються про дату, час та місце судового розгляду.
Як встановлено колегією суддів з матеріалів  справи, ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 22 березня 2024 року відкрито провадження у вказаній справі  за правилами спрощеного позовного провадження.
У тексті відповідної ухвали відсутні посилання на те, що дана справа призначена в судове засідання на відповідну дату та час. 
Окрім того, в подальшому в матеріалах справи відсутні  докази призначення справи до слухання у відкритому судовому засіданні  та повідомлення учасників справи про час, дату та місце проведення розгляду справи в судовому засіданні. 
Відповідно до  пункту 3 частини третьої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства.
Вирішуючи адміністративний спір по суті колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пункту 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі – ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. 
Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9 ПДР).
В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо, зокрема, передбачені частиною другою статі 122 та частиною першою статті КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
За змістом п.п. «ґ» п. 8.7.3. ПДР вбачається, що жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів. 
Водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху (пункт 8.11. ПДР України).
У відповідності до пункту 8.10 ПДР України у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.69 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.
Отже, зі змісту пункту 8.7.3. ґ ПДР України слідує, що жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів. У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися у місцях, визначених пунктом 8.10 цих Правил.
Аналогічна позиція приведена у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №751/5437/17.
Як встановлено колегією суддів із матеріалів справи, 07.03.2024 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП за те, що 07.03.2024 о 11 год. 21 хв. в м. Суми по вул. Харківська, керуючи транспортним засобом HYUNDAI Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на регульованому перехресті вулиць здійснив рух на забороняючий рух сигналу світлофора, а саме жовтий, чим порушив п. 8.7.3 «ґ» Правил дорожнього руху, про що винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 1605893 від 07.03.2024 (а.с. 7).
Факт вчинення позивачем  адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, підтверджується відеозаписом із службового автомобіля патрульної поліції на якому зафіксовано здійснення транспортним засобом HYUNDAI Accent реєстраційний номер НОМЕР_1  проїзду на жовтий сигнал світлофора на регульованому перехресті вулиць.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що останній здійснив проїзд на жовтий сигнал світлофора та не зупинив керований ним транспортний засіб у місці (як вбачається з відеозапису відеореєстратора), визначеному пунктом 8.10 ПДР України, оскільки  керувався  вимогами пункту 8.11 ПДР, яким передбачено, що водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу не можуть зупинити транспортний засіб не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступних підстав.
Так,  у відповідності до пункту 8.11 ПДР України водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.
Колегія суддів  зауважує, що жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів (пункт 8.7.3. ґ ПДР України) та у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися у місцях, визначених пунктом 8.10 цих Правил.
Водночас, колегією суддів із відеозапису реєстратора службового автомобіля патрульної поліції встановлено, що  відеозапис здійснювався із приладу, який був закріплений на лобовому склі автомобіля  поліцейського та яким зафіксовано, що автомобіль під керування поліцейського   стояв  перед світлофором у лівому крайньому ряду  дороги, а попереду  ще знаходився інший автомобіль. На вказаному відеозаписі зафіксовано, що автомобіль HYUNDAI Accent з  реєстраційним номером НОМЕР_1 не перебував ні на перехресті, ні в певній відстані від світлофора, ані  в момент ввімкнення ані мигаючого зеленого, ані жовтого сигналу світлофора, тоді як вказаний автомобіль проїхав перехрестя вже на ввімкнений жовтий сигнал світлофор.
Між тим, за положеннями п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Відповідно до п. 1.4 ПДР України кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Відповідно до п. 2.3 б ПДР України водій для забезпечення безпеки дорожнього руху зобов`язаний бути уважним та стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну. 
Визначення терміну «дорожня обстановка» наведена в п. 1.10 ПДР України. Зокрема, дорожня обстановка це сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій.
За вимогами пункту 12.1 ПДР України передбачено, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Таким чином,  позивач (рухаючись зі швидкістю 50 км/год, як він зазначив про це працівникам поліції в ході розгляду справи) здійснював проїзд на жовтий сигнал світлофора, не зупинив свій транспортний засіб у місці, визначеному пунктом 8.10 ПДР України, чим порушив вимоги пункту 8.7.3. ґ ПДР України і правомірно притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого  ч. 2 ст. 122 КУпАП. 
Стосовно вимог позиву в частині скасування постанови  серія ЕНА № 1605826 від 07.03.2024, колегія суддів  приводить наступні висновки.
В розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.
Відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
За приписами пункту 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України (пункт а).
Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII.
А саме, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).
Окрім того, пунктом 2 частини першої статті  32 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII вказано, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).
Таким чином, поліцейський відповідно до пункту 2 частини першої статті 32 Закону України "Про національну поліцію" та п. 2.4 ПДР України мав підставу вимагати у водія пред`явити документи передбачені п. 2.1 ПДР України, а отже право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З аналізу вищенаведених норм вбачається, що згідно законодавства України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб.
Згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що порушення ПДР, за що передбачена відповідальність Кодексом про адміністративні правопорушення України, має підтверджуватися відповідними доказами, вичерпний перелік яких наведений у статті 251 КУпАП.
За матеріалами справи колегією суддів встановлено, що  07.03.2024 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП за те, що 07.03.2024 о 11 год. 35 хв. в м. Суми по вул. Харківська, він після зупинки на підставі п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» на неодноразову вимогу не пред`явив посвідчення водія на право керування транспортним засобом, реєстраційні документи на транспортний засіб та чинний страховий поліс чи документи, що звільняють від страхування, про що складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 1605826 від 07.03.2024. 
Разом з тим, як вбачається з відеозапису реєстратора закріпленого на форменому одязі патрульного поліції, та що не заперечується позивачем, останній відмовився пред`явити посвідчення водія, реєстраційного документу на транспортний засіб, а також поліс (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів для перевірки на вимогу працівника поліції.
При цьому, доводи представника позивача про те, що відповідні документи були надані позивачем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі документи були надані позивачем після розгляду справи за ч.1 ст.126 КУпАП. 
Отже, відеозапис із реєстратора закріпленого на форменому одязі патрульного поліції є доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП, що також вказує на правомірність притягнення його до відповідальності та накладення адміністративного стягнення на підставі частини першої статті 126 КУпАП.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що поліцейський на вимогу  надати для ознайомлення докази  адміністративного правопорушення, відмовив позивач у задоволенні такого клопотання  та про існування такого відеозапису позивач дізналась лише після  отримання відзиву на позовну заяву до якого було долучено CD-диск із  відповідним відеозаписом, колегія суддів  вважає безпідставним, оскільки   як свідчить із відеозапису нагрудної камери працівника поліції, підстави зупинки водія були повідомлені останньому, після чого запропоновано пред`явити посвідчення  водія для встановлення особи  правопорушника на що водій неодноразово  відмовився. Окрім того, в ході розгляду справи працівником поліції було пред`явлено позивачу відеозапис, як доказ проїзду останнього на заборонений сигнал світлофора. Тобто позивачу було відомо про існування  вказаного відеозапису, ще з моменту розгляду справи на місці зупинки.  В той же час, колегія суддів зазначає, що такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів та не мають відношення до обов`язку водія транспортного засобу мати при собі та пред`явити на вимогу поліцейського для перевірки зазначені вище документи. 
Водночас, згідно з пунктом 9 розділу III «Розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженого Міністерство внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.
Отже, окрім вимог визначених пунктом 2.4 ПДР України щодо обов`язку водія пред`явити документи, зазначені пунктом 2.1 ПДР України, поліцейський після оголошення  про початок розгляду справи встановлює особу правопорушника, а вже потім досліджуються всі наявні докази. 
Таким чином, за приведеними вище положення відсутній такий обов`язок у поліцейського, як надання особі доказів порушення нею ПДР перед пред`явленням   документів передбачених п.2.1 ПДР. 
Між тим, докази вчинення правопорушення позивачу було надано для ознайомлення саме в ході розгляду справи про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП. 
Окрім того, посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду у справі № 686/11314/17 (постанова від 15.03.2019) та у справі №161/7068/16-а (постанова від 22.10.2019), колегія суддів не приймає до уваги як нерелевантні до спірних правовідносин, оскільки  у одній із вказаних справ не було належних доказів вчинення особою правопорушення, а в іншій – такі докази належним чином судами попередніх інстанцій не були досліджені та оцінені. Тим паче, що у вказаних постановах немає висновку  Верховного Суду про те, що  у випадку непред`явлення  особі доказів  вчинення нею правопорушення, вимоги поліцейського про пред`явлення водієм документів, є неправомірними. 
Відтак, колегією суддів встановлено, що  оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 1605826 від 07.03.2024 складена з огляду на відсутність у позивача посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, тоді як  цей факт підтверджується матеріалами справи і встановлено відеозаписом реєстратора закріпленим на форменому одязі патрульного.
Щодо твердження апеляційної скарги про те, що виходячи з приписів рішення  Конституційного Суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 розгляд справи про адміністративне правопорушення повинен здійснюватися за місцем розташування Управління патрульної поліції в Сумській області, оскільки, тільки таким чином  можна досягти повноти та всебічності розгляду справи про адміністративне правопорушення та забезпечити реалізацію прав позивача, які  передбачені ч.1 ст. 268 КУпАП, колегія суддів  зазначає наступне.
Так, відповідно до частини першої статті 276 КУпАП загальним правилом справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121 - 126, 127-1 - 129 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників (частина друга статті 276 КУпАП).
Отже, положення частини другої статті 276 КУпАП визначають можливість розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене статтями 122 та 126 КУпАП, не лише на місці вчинення правопорушення, а й за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.
Між тим, частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
У вказаних вище випадках, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі (стаття 283 КУпАП) на місці вчинення правопорушення.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року, № 1408/27853 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Відтак, як встановлено з відеозаписів з нагрудних  камер працівників поліції, ОСОБА_1 в ході розгляду справи не заявляв клопотання про відкладення розгляду справи задля  досягнення повноти та всебічності розгляду справи про адміністративне правопорушення, а також забезпечення реалізацію його прав, які  передбачені ч.1 ст. 268 КУпАП.
Отже, патрульні поліції діяли у межах норм права, відповідні твердження позивача, колегія суддів вважає безпідставними.
Інші доводи на, які посилався апелянт не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).
Згідно частини першої-четвертої статті  242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до  пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до  пункту 3 частини третьої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було  порушено норми процесуального права, а саме, відсутні докази  повідомлення учасників справи про судове засідання, яке відбулося у відкритому судовому засіданні,  у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.  Поряд з цим, вирішуючи  адміністративний спір по суті колегія суддів не знайшла підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , а тому у задоволенні позову відмовлено. 
Підстави для здійснення нового розподілу судових витрат, з огляду на положення статтю 139 КАС України, у справі відсутні.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.04.2024 по справі № 592/4180/24  скасувати.
Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора роти № 1 взводу № 1 Управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Баглика Дмитра Сергійовича, інспектора роти № 1 взводу № 1 Управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Колесник Анжели Володимирівни, Департаменту патрульної поліції про скасування постанов у справі про адміністративне правопорушення. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко	
Судді	   	С.П. Жигилій    Л.В. Любчич