Справа № 352/1317/24 
Провадження № 33/4808/734/24 
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП 
Головуючий у 1 інстанції ГРИНЬКІВ Д. В. 
Суддя-доповідач Васильєв 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського     апеляційного    суду Васильєв О.П., 
за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Камінського І.П. ,
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та його захисника адвоката Камінського І.П. на постанову судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2024 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.,-

                                                        в с т а н о в и в:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП за наступних обставин:
20.04.2024 року о 01:59 год в с. Драгомирчани по вул. Миру водій ОСОБА_1 , керував автомобілем Lexus is 220d, номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився на місці зупинки за згодою громадянина ОСОБА_1 із застосуванням газоаналізатора Drager Alcotest 6810. Результат огляду 1,96 ‰, чим порушив вимоги п. 2.9а ПДР України.
В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та його захисник адвокат Камінський І.П. просять скасувати постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2024 року та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення  за ч.1 ст. 130 КУпАП  на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
В обґрунтування апеляційних доводів посилаються на те, що суд не з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив належним чином докази та не надав їм  вірної правової оцінки, а також припустився при цьому неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.
  Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що 19.04.2024 року біля 19 год. він  на автомобілі марки  Lexus is 220d номерний знак НОМЕР_1 повертався з села Богородчани додому  в м.Івано-Франківськ. По дорозі йому зателефонував кум у зв`язку з чим він заїхав до нього додому в село Лисиць, де вони трохи посиділи. Однак, біля 23 години 30 хвилин він зателефонував своєму знайомому ОСОБА_2 та попросив, щоб останній приїхав і відвіз його додому в м. Івано-Франківськ. Біля 00 години 40 хвилин ОСОБА_2 сів за кермо транспортного засобу та вони поїхали до м. Івано-Франківська. Однак, за декілька метрів до блокпосту в селі Драгомирчани вони побачили двох чоловік у формі, у зв`язку з чим ОСОБА_2   зупинив автомобіль та втік. Приблизно через 20 хвилин приїхали працівники поліції та безпідставно звинуватили його у керуванні автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. Вказує, що враховуючи воєнний стан та комендантську годину, він беззаперечно виконував усі вказівки поліцейських, які скориставшись його поведінкою безпідставно  склали стосовно нього протокол про притягнення до адміністративної відповідальності, не надали можливості надати пояснення, не роз`яснили прав та наслідків складання такого протоколу.
Вважає, що  його доводи про те, що він не керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, повністю підтверджується долученими до протоколу про адміністративне правопорушення доказами. Зокрема, відеозаписом відповідно до якого можливо встановити, що автомобіль знаходиться з краю проїжджої частини дороги в нерухомому стані з вимкнутим двигуном , а він не перебуває за кермом  транспортного засобу, інспектор поліції не повідомляє про причини зупинки автомобіля, не називає  ознак алкогольного сп`яніння.
Звертає увагу, що в протоколі про адміністративне правопорушення відсутні дані про свідків чи потерпілих, відсутнє посилання на можливе візуальне спостереження працівника поліції за порушенням правил дорожнього руху.
Зазначає, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 чітко та послідовно ствердив, що саме він керував автомобілем в інкримінований період часу. 
Вважає, що мотиви суду щодо суперечливості пояснень свідка ОСОБА_2   не відповідають дійсності, оскільки пояснення останнього повністю узгоджуються із поясненнями, які він надав в суді першої інстанції. 
Вважає, що в матеріалах провадження відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт керування ним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння . Так, долучений до матеріалів справи акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів в його присутності не складався та ним не підписувався, не містить дату та час його складання, а тому повинен вважатися недопустимим доказом.
Звертає увагу, що згідно електронних даних з геолокації  наведених у рапорті інспектора Івано-Франківського РУП ОНП в Івано-Франківській області  Шкромиди Н.М. старший сержант поліції ОСОБА_3 прибув на блокпост в село Драгомирчани 20.04.2024 року о 2:00 25 хвилин, що суперечить даним щодо часу, який зазначений в роздруківці результату тесту проведеного за допомогою спеціального технічного засобу. 
Захисник адвокат Камінський І.П. зазначає в апеляційній скарзі, що сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що ОСОБА_1 не є суб`єктом правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки не набув статусу водія транспортного засобу.
Крім того, звертає увагу на те, що долучений до матеріалів протоколу про адміністративне правопорушення відеозапис є недопустимим доказом, оскільки в порушення вимог ст. 283 КУпАП у матеріалах справи відсутні відомості про технічний пристрій за допомогою якого проводилась відеозйомка.
Звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь. 
Вважає, що рапорт працівника поліції не може слугувати  доказом винуватості особи, оскільки є документом внутрішнього користування і його зміст полягає в тому, що працівник поліції інформує керівництво про факт виїзду на місце події  та дії працівників поліції щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення і увідповідності до вимог ст. 251 КУпАП, не може вважатися належним і допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення. 
Крім того, вважає що під час складання протоколу було допущено порушення права ОСОБА_1 скористатися юридичною допомогою адвоката, оскільки відмова від послуг захисника може відбутися тільки за присутності адвоката на місці події.
Вказує, що в матеріалах справи відсутній сертифікат відповідності на аналізатор та мундштук, який використовувався для проведення огляду на стан сп`яніння та вважає, що технічний засіб  за допомогою якого проводився огляд на стан сп`яніння не може бути визнаним  таким, що міг бути використаний працівниками поліції для встановлення факту перебування водія транспортного засобу у стані сп`яніння, а тому результати огляду за допомогою вказаного технічного засобу повинні бути визнані недопустимим  доказом. Вважає недопустимим посилання на результат показника алкотестера, оскільки за повідомленням уповноваженого представника виробника вищевказаних технічних засобів в Україні використання алкотестерів в Івано-Франківській області є неправомірним у зв`язку з тим, що вони не пройшли належну сертифікаційну повірку. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник адвокат Камінський І.П. повністю підтримали вимоги апеляційних скарг та просили скасувати постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2024 року та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення  за ч.1 ст. 130 КУпАП  на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а постанову судді залишити без змін з наступних підстав.
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення  має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.
При цьому, позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом як кримінально-правова санкція, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».
Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, враховуючи недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року, вважає за необхідне здійснювати правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.
Так, судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття судом провадження  його не було закрито або  ухвалено незаконним складом суду. 
Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення  або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення. 
Суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його захисник адвокат Камінський І.П. посилається на те, що в матеріалах провадження відсутні належні та достатні докази на підтвердження винуватості у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
За приписами ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, а оцінка доказів, відповідно до приписів ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному, та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дослідивши у повному обсязі сукупність зібраних по справі доказів та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, доводиться сукупністю доказів, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, а саме: протоколом серії ААД №585682 від 20.04.2024 року про адміністративне правопорушення, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, роздруківкою з приладу Драгер з результатом тесту 1,96‰, розпискою до протоколу ААД №585682 відеоматеріалами, що містяться на оптичному диску, рапортом працівника поліції. 
Під час перегляду справи в апеляційній інстанції судом, з метою перевірки доводів захисника, у повному обсязі було повторно досліджено докази, які містяться в матеріалах справи, та відеозаписи, які долучено до протоколу про адміністративне правопорушення. 
Так, згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №585682 від 20.04.2024 року, ОСОБА_1 звинувачується в тому, що 20.04.2024 року о 01:59 год в с. Драгомирчани по вул. Миру, керував автомобілем Lexus is 220d, номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився на місці зупинки за згодою громадянина ОСОБА_1 із застосуванням газоаналізатора Drager Alcotest 6810. Результат огляду 1,96 ‰, чим порушив вимоги п. 2.9а ПДР України.
Вказаний протокол складений уповноваженою особою – поліцейським СРПП відділення поліції м. Тисмениця Івано-Франківського РУП ГНП ст. сержантом поліції Човган В.І., з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний уповноваженою на те особою. 
При складенні протоколу ОСОБА_1 , як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, були роз`яснені його права і обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП та ст.63 Конституції України. 
ОСОБА_1 був ознайомлений зі змістом протоколу та отримав копію протоколу про адміністративне правопорушення.
У графі протоколу, якою передбачені пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зазначено , що ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень. 
Додатково в протоколі зазначено про те, що тимчасово вилучені документи: посвідчення водія НОМЕР_2 та видано тимчасовий дозвіл на керування транспортними засобами.
За змістом рішення Європейського суду по справі «Ґалстян проти Вірменії», протокол про адміністративне правопорушення, який містить обвинувачення та є головним доказом по справі, повинен мати  відомості про точний час, коли цей документ був пред`явлений особі, яка притягається до відповідальності та чи мала вона достатній час на ознайомлення з ним.
Статтею 254 КУпАП передбачено, що у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів. 
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. 
Апеляційний суд вважає, що обвинувачення висунуте ОСОБА_1 є конкретним, оскільки зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, звинувачується у керуванні транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, тобто порушенні вимог п. 2.9 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На переконання апеляційного суду, протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам статей 254, 255, 256 КУпАП і не містить недоліків, які б свідчили про істотне порушення права на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, чи будь-яких інших процесуальних порушень. 
Апеляційний суд вважає, що зміст висунутого обвинувачення було доведено ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, що підтверджується даними протоколу про адміністративне правопорушення в сукупності з іншими доказами по справі. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що доводи ОСОБА_1 та його захисника адвоката Камінського І.П. щодо невинуватості у вчиненні правопорушення вже перевірялись судом першої інстанції. 
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність доводів стосовно того, що ОСОБА_1 не може бути суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки не керував транспортним засобом.
Зокрема, зі змісту доводів ОСОБА_1 вбачається, що він не визнає факт керування транспортним засобом та стверджує, що перебував у вказаному транспортному засобі як пассажир, а транспортним засобом керував його знайомий ОСОБА_2 , який залишив місце події. 
Разом з тим, вищевказані пояснення ОСОБА_1 носять суперечливий та непослідовний характер і повністю спростовуються сукупністю інших доказів по справі, що свідчить про їх явну невідповідність дійсним фактичним обставинам.
  Так, з метою перевірки вищевказаних доводів ОСОБА_1   в суді першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_2 , який пояснив, що 19.04.2024 року о 23:30 год йому подзвонив ОСОБА_1 та попросив приїхати забрати його, у зв`язку з чим він приїхав та сів за кермо транспортного засобу марки Lexus is 220d номерний знак НОМЕР_1   і поїхав разом з ОСОБА_1 .  дол. м. Івано-Франківськ. Однак, перед с.Драгомирчани він  побачив двох людей у формі, які здалека зупиняли машину жезлом або ліхтариком, метрів за 5-7 від блок посту на крайній правій смузі руху, перелякався і втік з машини. Мотор не заглушив та фари були ввімкнені. Перейшов через Драгомирчани, вийшов біля Сільпо, сів у таксі і поїхав додому.
Відповідно до доводів ОСОБА_1 , вищевказані показання свідка, які наведені судом першої інстанції в мотивувальній частині судового рішення, повністю відповідають дійсності. 
Суд першої інстанції обгрнутовано вказав, що вищевказані доводи ОСОБА_1 про те, що він не керував транспортним засобом і автомобілем керував ОСОБА_2 є неспроможними, оскільки   з відеозаписів встановлено, (файл №0000000_00000020240420021835_0020 камера 1), що ОСОБА_1 на запитання поліцейського чи керував він транспортним засобом, ствердно відповідає - так (02:19:00), а отже сам ОСОБА_1 не заперечував факту керування автомобілем і детально розповів свій маршрут. Окрім цього на відеозаписі о 02:50 він особисто повідомляє, що спеціально їхав, спеціально хотів, щоб його зупинили, знає як об`їхати блокпост, але їхав повільно. 
Суд обгрнутовано зазначив, що відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом були досліджені відеозаписи інспекторів патрульної поліції.
Вказаний відеозапис надає можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку осіб, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.
Даними відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, оскільки дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та додаткові обставини, які прямо вказують на нього, як на правопорушника, який керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд вважає, що вищевказаний висновок суду першої інстанції повністю узгоджується із іншими доказами по справі. 
Так, право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень. 
Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи» 
Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):
Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.
Зокрема, апеляційний суд звертає увагу на те, що обставини за яких було складено протокол вимагали від ОСОБА_1 надати детальні пояснення стосовно висунутого обвинувачення.
Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до рапорту інспектора Івано-Франківського РУП ОНП в Івано-Франківській області  Шкромиди Н.М. автомобіль під керуванням ОСОБА_1 був зупинений на блокпості у с. Драгомирчани 20.04.2024 року, про що повідомлено службу 102 та згідно цього повідомлення на місце події було відправлено патруль поліції. ( а.п.8) 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаний рапорт працівника поліції  за своїм правовим змістом є службовим документом, яким поліцейський інформує своє керівництво про законність дій працівників поліції.
Разом з тим, дані вищевказаного рапорту працівника поліції повністю узгоджуються з іншими матеріалами справи в частині послідовності  дій працівників поліції, щодо оформлення ними протоколу про адміністративне правопорушення.
Апеляційний суд  звертає увагу на те, що під керуванням транспортним засобом необхідно розуміти умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху – для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.(ВС/ККС № 751/11193/16 від 20.06.2019). 
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів. 
Апеляційний суд  неодноразово вказував на те, що керування транспортним засобом водієм, який підозрюється в тому, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, створює реальну небезпеку, яка може призвести до тяжких наслідків. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди.
Так, за своїм правовим змістом керування транспортним засобом полягає у отриманні реальної можливості контролювати використання транспортного засобу за своїм цільовим призначенням.
Про наявність такої можливості може свідчити отримання доступу до керування транспортним засобом, зокрема безпосереднє перебування на місці, яке передбачено для здійснення керування транспортним засобом, здійснення сукупності дій, які стосуються оцінки технічного стану транспортного засобу та вибір подальших керівних дій щодо використання транспортного засобу та їх реалізація.
Апеляційний суд вважає, що обставини за яких було складено протокол про адміністративнеиправопорушення стосовно ОСОБА_1 свідчать про те, що саме він керував транспортним засобом та був зупинений на блокпосту у зв`язку з тим, що рухався у комендантську годину. 
Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан на всій території України який неодноразово продовжувався та діє на сьогодні. 
У зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану тимчасово обмежуються конституційні права і свободи людини та громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також впроваджуються тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб.
За змістом ст. 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455 «Про затвердження Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан» (далі – Постанова КМУ) патрулям на території, де встановлено особливий режим, в установленому законодавством порядку надано право перевіряти в осіб документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, та перепустки, а в разі їх відсутності - затримувати відповідних осіб та доставляти до органів або підрозділів Національної поліції для встановлення особи; у разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, які перевозяться зазначеними особами. Крім того, тимчасово обмежувати або забороняти на вулицях та дорогах, окремих ділянках місцевості та в інших громадських місцях перебування або пересування осіб, рух транспортних засобів, зокрема транспортних засобів іноземних, консульських установ чи представництв міжнародних організацій; виводити осіб з окремих ділянок місцевості та об`єктів, евакуйовувати транспортні засоби, та ін..
Приписами ст. 20 Постанови КМУ визначено, що заходи з контролю в`їзду/виїзду поза межами блокпостів включають: виявлення порушення встановленого порядку переміщення осіб, транспортних засобів, вантажів (товарів) на територію, де встановлено особливий режим; затримання осіб, транспортних засобів, вантажу (товару), проведення їх огляду та передачу їх уповноваженим представникам правоохоронних органів.
Передбачено, що під час здійснення заходів з обмеження свободи пересування громадян України, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України, та повинні бути дотримані вимоги статей 12 і 13 Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” (ст. 21 Постанови КМУ).
Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що при оформленні поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху патрульна поліція керується Конституцією України, КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС, МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, іншими нормативно правовими актами, що набули чинності в умовах введення на території України воєнного стану.
Враховуючи вищевказане, апеляційний суд вважає, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 було обґрунтовано зупинено у зв`язку з тим, що він керував транспортним засобом під час дії комендантської години. 
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що   відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015  № 1452/735 (Додаток № 2) затверджено форму бланку акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, яка повністю відповідає наявному у матеріалах справи акту, і містить ідентичні реквізити, які не включають дату, час його складання та належності до конкретного протоколу. 
Апеляцінйи суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав Акт огляду на стан сп`яніння належним та допустимим доказом, оскільки він був складений у відповідності до вимог національного законодавства та повністю узгоджується із сукупністю інших доказів, які досліджені судом. 
Так, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів був складений у службовому автомобілі поліцейських у присутності ОСОБА_1 та містить його підпис у графі «з результатом згоден», що підтверджується відеозаписом з бодікамери 1 поліцейського № 0000000_00000020240420024837_0021 (03:07:45). 
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що посилання ОСОБА_1 на назву медичного закладу, яка не дає можливості ідентифікувати заклад, а саме: КПН «ПОЦПЗ ІФОР» спростовується даними Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, де зазначено що скороченою назвою КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ПРИ¬КАР¬ПАТ¬СЬКИЙ ОБЛАСНИЙ КЛІНІЧНИЙ ЦЕНТР ПСИХІЧНОГО ЗДОРОВ`Я ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ» є КПН «ПОЦПЗ ІФОР».
Суд обґрунтовано вказав, що посилання про відсутність висновку щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння чи даних про відмову від такого огляду є неспроможними, оскільки ОСОБА_1 повністю погодився пройти тест на визначення стану алкогольного сп`яніння за допомогою приладу Драгер алкотестер 6810 (02:19). З позитивним результатом тесту 1,96‰ ОСОБА_1 погодився (02:22) і не заперечував вказаний результат, а тому згідно з Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМ України № 1103 від 17.12.2008, водій не направлявся до медичного закладу та такий висновок не складався.
Суд обґрунтовано вказав, що певні невідповідності у часі щодо прибуття ст.  сержанта поліції на блокпост згідно рапорту працівника поліції та часу проведення тесту на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинення транспортного засобу, не мають суттєвого значення для розгляду провадження, оскільки не свідчать про відсутність у діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Суд першої інстанції правильно вказав, що посилання захисника ОСОБА_4 на те, що його підзахисний не отримав копії протоколу про адміністративне правопорушення, який складеного відносно нього, спростовується наявним у протоколі серії ААД №585682 від 20.04.2024 року підпису ОСОБА_1 у графі «Підпис особи, яка притягається до адміністративної відповідальності» (зі змістом протоколу ознайомлений, копію протоколу отримав, внесені про мене дані – правильні).
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав про безпідставність доводів захисника про ненадання підзахисному можливості скористатися правом на правову допомогу адвоката, оскільки вони повністю спростовуються відеозаписом з камери №1 поліцейського файл № 0000000_00000020240420021835_0020 (02:22:55) відновідно до якого ОСОБА_1 ьули роз`яснені  права згідно ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, в тому числі право на допомогу адвоката.
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на неспроможність доводів щодо посилання на лист ТзОВ "АТЗТ Компанія "Сатурн Дейта Інтернешенл", яким зазначено про неможливість використання технічних засобів газоаналізатор Drager Alkotest. 
Так, відповідно до ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту. Міжповірочні інтервали законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки за категоріями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері метрології та метрологічної діяльності.
Відповідно до Наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.10.2016 року №1747, зареєстрованого в МЮУ 01.11.2016 року за №1417/29547, «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями» повірка газоаналізаторів проводиться 1 раз на рік (п. 23).
Згідно ч. 6 ст.17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» порядок проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, а також норми часу, необхідного для проведення повірки таких засобів, встановлюються нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері метрології та метрологічної діяльності.
Відповідно до п.1 р.ІІ Порядку проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженого Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 08.02.2016  № 193, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 лютого 2016 р. за № 278/28408 повірка ЗВТ проводиться в тому числі державними підприємствами, які належать до сфери управління Мінекономіки та провадять метрологічну діяльність.
Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 27.08.2020 № 1645 затверджено Переліків державних підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Мінекономіки, серед яких є ДП «Всеукраїнський державний НВЦ стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (п.377), від так останнє відповідно до норм чинного законодавства має повноваження на повірку засобу вимірювальної техніки - вимірювача вмісту алкоголю в крові та повітрі, що видихається.
Зокрема, апеляційний суд неодноразово наголошував, що газоаналізатори «Drager Alcotest» сертифіковані Міністерством економічного та торгового розвитку України за № UA-МІ/1-96-2014 від 01 вересні 2014 року та відповідно до свідоцтва про Державну реєстрацію № 14455/2014 внесені до Державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення і дозволені для застосування на території України. Використання медичних виробів, «газоаналізатор Drager Alkotest», які були завезені та реалізовані на території України, та введені в експлуатацію користувачем протягом терміну дії свідоцтва про державну реєстрацію є можливим за умов додержання вимог щодо повірки (калібрування) та інших нормативних документів, що підтверджують вірність результатів вимірювання. Наказом Держлікслужби № 1529 від 29 грудня 2014 року затверджено перелік зареєстрованих медичних виробів, які вносяться до державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення, де в пункті 43 вказано газоаналізатори «Drager Alcotest», реєстрація та строк дії свідоцтва яких необмежений. Жодних обмежень щодо виду газоаналізатору за номером не передбачено. Відповідно до сертифікату затвердженого типу засобів вимірювальної техніки №UA-MI/1-96-2014 виданий 01 вересня 2014 року (серія А № 007292) виданий фірмі Drager Safety AG & Co KGaA, Німеччина, на підставі позитивних результатів державних контрольних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, затверджений тип засобів вимірювальної техніки «Газоаналізатори Alkotest …, Interlock XT», який зареєстровано в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером Н788-14. Газоаналізатори Alkotest…, Interlock XT під час випуску з виробництва підлягають повірці. Міжповірочний інтервал, установлений під час затвердження типу засобів вимірювальної техніки – 1 рік. Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 жовтня 2016 року № 1747 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями» встановлено міжповірочний інтервал вимірювачів вмісту алкоголю в крові та повітрі, що видихається 1 рік. Тобто, технічні засоби, що використовуються органами національної поліції для проведення огляду водіїв на стан алкогольного сп`яніння, проходять технічне обслуговування з інтервалом в 1 рік.
Суд обґрунтовано зазначив, що посилання адвоката Камінського І.П. на неправомірне використання алкотестерів Драгер в Україні, оскільки такі не пройшли належну сертифікаційну повірку спростовується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №12-01/4773 щодо газоаналізатора Alcotest 6810 зав. №ARBL-0824. За результатами повірки встановлено, що засіб відповідає вимогам ДСТУ 8950:2019 та був належним чином повірений та придатний для використання до 04.10.2024 року. Повірку проведено ДП «Всеукраїнський державний НВЦ стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів», який має Свідоцтво про уповноваження № П-9-2019 від 14 лютого 2019 року.
Згідно роздруківки з газоаналізатора «Alcotest 6810» останнє калібрування даної вимірювальної техніки проводилось 04.10.2023 року, тобто чинний до 04.10.2024 року. Огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 проводився 20.04.2024 року.
У матеріалах справи міститься також копія декларації про відповідність №2/23733900 вимогам технічного регламенту щодо медичних виробів, а саме мундштуків Drager Alcotest, яка є дійсною до 20.10.2025 року.
Враховуючи те, що газоаналізатор «Alcotest 6810» своєчасно пройшов калібрування та повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, суд першої інстанції оьбгрунтовано прийшов до висновку, що підстав сумніватися у достовірності його показників немає, як і немає підстав для визнання недійсним чи неправдивим результату проведеного за його допомогою тесту на стан сп`яніння ОСОБА_1 , як про це зазначається у запереченнях захисника.
Крім того, зі змісту доводів ОСОБА_1   в суді апеляційної інстанції вбачається, що останній повністю визнає, що на час проведення огляду на стан сп`яніння за допомогою спеціального технічного засобу поліцейським на місці зупинки транспортного засобу, він перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, оскільки незадовго до цього випив достатньо велику кількість спиртних напоїв.  
Такими чином, перевіривши сукупність доказів по справі, апеляційний суд вважає, що в матеріалах провадження достатньо належних та допустимих доказів, які поза всяким розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення  передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки він керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння .
Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст. 23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами, оскільки при накладенні стягнення  судом першої інстанції було вірно враховано характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, та відсутність обставин, що обтяжують відповідальність. 
З огляду на наведене, підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП ,-

                                                                п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та його захисника адвоката Камінського І.П. залишити без задоволення.
Постанову судді Тисменецького районного суду Івано-Франківської області від 26 червня  2024 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення. 

Суддя Івано-Франківського 
апеляційного суду                                                                                О.П. Васильєв