КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №369/7066/23                                                                               Головуючий у суді І інстанції: Пінкевич Н.С.
провадження №22-ц/824/6962/2024                                                             Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 липня 2024 року                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,
секретар судового засідання: Дуб С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козира Сергія Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2023 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 13 квітня 2021 року між ним як покупцем та відповідачем, як продавцем через його довірену особу було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. Попередній договір засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. та зареєстровано в реєстрі під номером 824 (нотаріальний бланк НМС 156193).
Згідно пункту 1 Попереднього договору, Продавець у строк до 30 травня 2022 року зобов`язувався передати у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 26,9 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1010 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:0032, що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Згідно пункту 4 Попереднього договору, на підтвердження намірів сторін Покупець передав, а Продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 418655 гривень, що еквівалентно 14968 доларів США.
Згідно пункту 5 Попереднього договору, Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) Продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, Продавець повинен повернути Покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.
Всупереч умовам Попереднього договору, Продавець не передав у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру, як до 30.05.2022 року, так і станом на день подання цієї заяви. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію досі.
Крім того, всупереч умовам Попереднього договору Продавцем не повернуто Покупцю одержану від нього суму авансу, як протягом одного місяця, так і станом на день подання цієї заяви. При цьому розшукати Продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки остання за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу його контактів не надають.
Укладаючи попередній договір він мав на меті отримати у власність нову квартиру для власного проживання. Через такі неправомірні дії відповідача, він вимушений витрачати час та кошти для нормалізації життя. Розмір моральної шкоди оцінює в 10 000 грн.
Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь: авансовий платіж за попереднім договором в розмірі 418655 грн; три проценти річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 11513,01 гривень; інфляційні витрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 69496,73 гривень; моральну шкоду в розмірі 10 000 грн; судові витрати у розмірі 10096,65 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2023 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений аванс в розмірі 418 655 грн, три відсотки річних в розмірі 17 962,02 грн та інфляційні втрати в розмірі 49 933,10 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 5096,65 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та направити справу на розгляд за встановленою законом підсудністю, а саме до Тиврівського районного суду Вінницької області.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції розглянуто справу за відсутності відповідача та його представника, не врахувавши клопотання про відкладення розгляду справи.
Вказував, що судом першої інстанції не була розглянута заява про непідсудність цивільної справи під час судового розгляду не надана оцінка доводам та правовій позиції відповідача.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що позивач у своїй позовній заяві зазначив місце реєстрації відповідача, а саме АДРЕСА_3 . Станом на день подання позову позивачем квартира АДРЕСА_4 не існує, а сам будинок не добудований, тобто відсутній об`єкт нерухомості, тому вважає, що вказані обставини виключають наявність виключної підсудності для розгляду даної справи Києво-Святошинським районним судом Київської області.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував також на те, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення застосував ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнув відповдіача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати за період з 01 липня 2022 року до 04 грудня 2023 року. При цьому судом першої інстанції не надана належна та об`єктивна оцінка наявним в матеріалах справи доказам щодо строку виконання грошового зобов`язання та відповідно визначення моменту прострочення виконання такого зобов`язання, оскільки саме наявність простроченого зобов`язання є підставою для застосування особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання передбаченої положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів сплаччених відповідачу відповідно до п. 4 Попереднього договору та належних і допустимих доказів про намагання пруд`явлення вимоги відповідачу позивач не надав, а відповідно такі докази відсутні в матеріалах справи. Тому вважає, що обов`язок повернути грошовы кошти сплачены позивачем выдповыдно до п. 4 Попереднього договору на дату подання позовноъ заяви у выдповыдача не настав, бо позивачемп не пред`явлена відповідна вимога відповідачу передбачена ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідно і відсутня була піцдстава для звернення до суду за захистом свого права, яке фактично не було порушене, на дату подання позову та відповідно і відсутня умова для настання відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме факт прострочення грошового зобов`язання.
Обгрунтовуючи доводи щодо судових витрат, представник відповідача вказував на те, що суд першої інстанції під час прийняття рішення щодо судових витрат не досліджував, та не перевіряв додані представником позивача докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, не врахував складність даної цивільної справи та час фактично витрачений адвокатом, оскільки в матеріалах справи наявний лише один доказ понесених судових витрат, а саме квитанція про сплату судового збору, тому представник відповідача вважає, що суд необгрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення понесених витрат позивача на професійну правничу допопомгу та не застосував положення ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності судових витрат в залежності від розміру задоволених вимог.
27 лютого 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача - адвоката Андрєєва Микити Андрійовича, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невиконання відповідачем умов попереднього договору купівлі-продажу квартир, та відповідно, неповернення грошової суми. Також суд вважав законним та обґрунтованим наданий до суду розрахунок трьох процентів річних та інфляційних збитків, та їх слід прийняти до уваги, оскільки він відповідає вимогам закону, що регулюють відповідні правовідносини та не був спростований відповідачем. Крім того, повернення коштів з урахуванням інфляційних втрат відновить порушене право позивача на отримання коштів фактично у тому ж розмірі, що і на моменту укладення попереднього договору, враховуючи тривалість невиконання зобов`язань щодо передання майна, враховуючи, що попередній договір чітко встановив дату укладення основного договору.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем не було надано доказів на підтвердження заподіяння йому душевних страждань неправомірними діями відповідача, не зазначено у чому саме вони полягали, не підтверджено їх обсяг та тривалість. По суті позивач обмежився наведеннями лише загальними фразами, без їх конкретизації, без зазначення в чому саме полягало порушення життєвого ритму. Тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 та постановах Верховного Суду, від 21.02.2018 у справі №910/12382/17, від 03.08.2022 у справі №910/6232/21 та від 14.02.2023 у справі №910/15531/21 відзначено, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору. Аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Встановлено, що 13 квітня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, засвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. та зареєстровано в реєстрі під номером 824 (нотаріальний бланк НМС 156193).
У пункті 1 Попереднього договору сторонами узгоджено, що відповідач у строк до 30 травня 2022 року зобов`язувався передати у власність позивача з укладенням договору купівлі-продажу, а позивач зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 26,9 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1010 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:0032, що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Відповідно до п.3 попереднього договору відповідач зобов`язувався збудувати житловий будинок до 30 травня 2022 року, та договір купівлі-продажу квартири мав бути нотаріально посвідчений не пізніше цієї ж дати.
Згідно п. 4 Попереднього договору на підтвердження намірів сторін позивач передав, а відповідач прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 418655 гривень. Залишок суми у розмірі 100 гривень позивач зобов`язується сплатити під час підписання основного договору.
Встановлено, що згідно пункту 5 Попереднього договору, Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) відповідача від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, він повинен повернути позивачу одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.
До 30.05.2022 року продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 26,9 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1010 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:0032, що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Встановлено, що основний договір між сторонами не був укладений, будинок не збудований. Дана обставина також підтверджена і наявними фото з місця будівництва, з яких вбачається повне зупинення будівництва, відсутність як будівельників, так і будівельної техніки. Відповідач, заперечуючи доводи позивача в цій частині, не надали належних та допустимих доказів на спростування доказів, поданих позивачем.
Продавець не повернув покупцю одержану на підставі попереднього договору суму авансу в розмірі 418 655 грн.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 13 квітня 2021 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для стягнення з нього на користь позивача отриманого авансу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат.
Суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було розглянуто справу яка не була йому підсудна, оскільки відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , а отже спір підсудний Тиврівському районному суду Вінницької області. Вказував, що оскільки станом на день подання позову квартира АДРЕСА_4 , не існує, а сам будинок не побудований, тобто відсутній об`єкт нерухомості, що виключає наявність виключної підсудності для розгляду цієї цивільної справи. 
Такі доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пунктах 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.
Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.
З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.
Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
Подібні правові висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №910/6644/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, від 26 травня 2021 року у справі №506/33/19, від 02 лютого 2022 року у справі №185/8191/16-ц.
Встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 26,9 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1010 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:0032, що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Отже, спір у даній справі опосередковано стосується нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , по АДРЕСА_2 . 
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що умовами договору чітко не вказаний строк повернення авансу у випадку невиконання умов договору, позивач не звертався з досудовою вимогою про повернення коштів, а тому обов`язок з їх повернення згідно частини 2 статті 530 ЦК України не настав, що виключає можливість стягнення коштів за прострочення виконання зобов`язання на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції відхиляє.
Пунктом 5 попереднього договору купівлі-продажу квартири сторони передбачили, що у випадку невиконання продавцем обов`язку з продажу квартири у строк, передбачений цим договором (згідно пункту 1 договору - до 30 травня 2022 року) продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця.
Згідно положення вказаного договору прострочення боржника почалося з 01 липня 2022 року. Твердження скаржника про відсутність встановленого строку виконання зобов`язання і необхідності застосування положення частини 2 статті 530 ЦК України, коли зобов`язання виникає з моменту пред`явлення вимоги, є хибними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні, як умов договору, так і норм матеріального права.
З розрахунку заборгованості вбачається, що в період з 01 червня 2022 року по 30 квітня 2023 року 3% річних від простроченої суми складає 418655*0,03*(11 місяців/12) = 11 513,01 грн, інфляційні витрати за вказаний період складають 69 496,73 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції під час прийняття рішення щодо судових витрат не досліджував, та не перевіряв додані представником позивача докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, не врахував складність даної цивільної справи та час фактично витрачений адвокатом, оскільки в матеріалах справи наявний лише один доказ понесених судових витрат, а саме квитанція про сплату судового збору, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.
У позовні заяві представник позивача просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.
На підтвердження понесення таких витрат, представник позивача надав суду першої інстанції: ордер на надання правничої (правової) допомоги, квитанцію про оплату послуг адвоката від 12.05.2023 року на суму 5 000 грн; договір про надання правової допомоги № 110523 від 11 травня 2023 року (а.с.14, 139, 140-141).
Відтак, врахувавши, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, а відповідачем не спростовано розмір заявлених стороною позивача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції обгрунтовано стягнув, понесені позивачем витрати у розмірі 5 000 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга відповідача, обґрунтована також тим, що справу розглянуто судом за його відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка не є обов`язковою.
Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відомостей щодо повідомлення відповідача ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи, зокрема, про призначення судового засідання на 04.12.2023 року, матеріали справи не містять. За таких обставин відповідач ОСОБА_1 не був присутнім в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції та не був належним чином, у встановленому законом порядку, повідомленим про розгляд справи судом.
Право відповідача ОСОБА_1 знати про час і місце судового засідання, що є складовою права на доступ до правосуддя, передбачене статтею 6 Конвенції, в даному випадку було дотримано не у повній мірі.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 , без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано доказів на підтвердження заподіяння йому душевних страждань неправомірними діями відповідача, не зазначено у чому саме вони полягали, не підтверджено їх обсяг та тривалість.
Суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст.ст. 23, 635, 655, 530, 610, 625 ЦК України.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем, позивачем не було надано доказів на підтвердження заподіяння йому душевних страждань неправомірними діями відповідача, не зазначено у чому саме вони полягали, не підтверджено їх обсяг та тривалість.
Однак, враховуючи порушення норм процесуального права, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення (неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи), суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та постановленню нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Оскільки суд апеляційної інстанції частково задовольняє позовні вимоги, в розмірі 418655 грн, три відсотки річних в розмірі 17962,02 грн та інфляційні втрати в розмірі 49933,10 грн, а всього на загальну суму 486 550,12 грн, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4865,50 грн (486550,12 * 5096,65 / 509664,74) та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козира Сергія Володимировича задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений аванс в розмірі 418655 грн (чотириста вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять грн), три відсотки річних в розмірі 17962,02 грн (сімнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят дві грн 02 коп.) та інфляційні втрати в розмірі 49933,10 грн (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять три грн 10 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 4865,50грн (чотири тисячі вісімсот шістдесят п'ять грн 26 коп.) та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови буде складено «11» липня 2024 року.
 
Головуючий суддя                                                                  Л.П. Сушко
 
Судді                                                                                       Д.Р. Гаращенко 
 
                                                                                                 В.І. Олійник