справа № 357/7395/23                                       головуючий у суді І інстанції Цукуров В.П.
провадження № 22-ц/824/12940/2024            суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
18 вересня 2024 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Кияшко К.О.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 13 лютого 2024 року про застосування заходів процесуального примусу у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів, - 
 
В С Т А Н О В И В: 
 
         У червні 2023 року  ОСОБА_3 звернулась до суду із позовною заявою, в якій просила змінити спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від13 січня 2020 року у справі №357/13591/18 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 листопада 2018 року і до досягнення дітьми повноліття, на тверду грошову суму у розмірі по 20 000,00 грн. щомісячно з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття.
         Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня  2023 року витребувано у відповідача ОСОБА_1 актуальну довідку з місця його роботи, яка б містила відомості про місце роботи та розмір доходів (заробітна плата тощо) починаючи з 14 листопада 2018 року по день складання відповідної довідки.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2024 року застосовано до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 6 056,00 грн. в дохід державного бюджету.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що він на законних підставах постійно проживає у Королівстві Данія, у нього немає можливості приїхати в Україну для участі у судовому процесі, як і відсутня можливість приймати участь у розгляді даної справи у режимі відеоконференції. При цьому, участь у даній справі відповідач приймає через представника. Щодо витребуваних у нього доказів про розмір доходів, зазначає, що його представник в судовому засіданні повідомляла, що відповідач безробітній, такої довідки у нього немає, а тому, відсутня можливість її надати. Зазначає, що на його думку сама позивач, за необхідності підтвердження певних обставин, мала б звернутись до суду з відповідним клопотання про витребування доказів, чого не зробила. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що вважає ухвалу Білоцерківського районного суду Київської області про застосування заходів процесуального примусу законною та обґрунтованою. Застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу до відповідача забезпечить спонукання до виконання встановлених у суді правил добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу в сумі 6 056,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав процесуальні обов`язки, ухиляється від вчинення дій, покладених на нього судом ухвалою від 07 вересня 2023 року про витребування доказів, попередній захід процесуального примусу у вигляді попередження не спонукав відповідача до виконання судового рішення.
Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно вимог ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ст. 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.
Згідно вимог ст. 144 ЦПК України, заходами процесуального примусу є, зокрема, штраф.
Згідно з частиною першою, другою статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.
У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Підставою для стягнення в дохід державного бюджету штрафу в порядку процесуального примусу є факт недобросовісної поведінки учасника судового процесу, ухилення, тобто уникнення, ігнорування вчинення дій, покладених судом без поважних причин, зловживання процесуальними правами, що має певну мету перешкоджання судочинству, та умисне, без поважних причин, неподання доказів або повідомлення про неможливість їх подання.
З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.
Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.
У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
Судом встановлено, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2023 року витребувано у відповідача актуальну довідку з місця його роботи, яка б містила відомості про місце роботи та розмір доходів (заробітна плата тощо) починаючи з 14 листопада 2018 року по день складання відповідної довідки. Встановлено строк виконання ухвали суду до 11 вересня 2023 року.
Копію вказаної ухвали суду 21 вересня 2023 року отримав представник відповідача.
Протокольною ухвалою суду від 16 січня 2024 року за невиконання ухвали суду від 07 вересня 2023 року до відповідача було застосовано захід процесуального примусу у вигляді попередження.
У подальшому, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2024 року застосовано до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 6 056,00 грн. в дохід державного бюджету.
Як зазначала представник відповідача, відповідач звертався за місцем свого постійного проживання у Королівстві Данія за відповідною інформацією, проте запитувані відомості йому надано не було. 
Накладаючи штраф на відповідача, суд першої інстанції зазначив, неподання витребуваних доказів є повторним, оскільки до відповідача судом вже було застосовано попередження. При цьому, причини неподання таких доказів визнались судом неповажними, оскільки ним не надано суду буд-яких доказів неможливості виконання ухвали суду.
В той же час, у відповідності до вимог ст. 76-77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;  висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Разом з тим, одним з прав учасників судового розгляду є право подавати докази, що передбачено  ч. 1 п.  2 ст. 43 ЦПК України.
Зі змісту зазначених норм закону слідує, що саме позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається на підставу своїх вимог, а, відтак, саме позивач має право надати суду докази, необхідні та достатні в тій мірі, в якій він визнає за необхідне для доведеності переконливості перед судом його аргументів.
Представник відповідача повідомляла суд першої інстанції, що відповідної довідки у її довірителя  немає, а тому, відсутня можливість її надати.
При цьому, суд не звернув уваги, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач надав суду докази, які на його думку, є достатніми для розгляду справи по суті. Позивач також не позбавлений можливості заявляти клопотання про витребування доказів від відповідних органів у разі наявності труднощів у їх отриманні.
Вжиття заходів процесуального примусу є правом суду за конкретні цивільні процесуальні правопорушення. Застосовуючи до певної особи заходи процесуального примусу, суд повинен сам діяти у чіткій відповідності до вимог закону, чого суд першої інстанції не дотримався.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не звернув уваги, що на відповідача, як учасника судового процесу, чинний ЦПК України не покладає обов`язку подавати докази на підтвердження доводів позивача.
За змістом ч. 2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні про витребування доказів повинно бути, серед іншого, зазначено  який доказ витребовується,  підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа.
Матеріали справи не містять клопотання  про витребування доказів у відповідача, в якому було б обґрунтовано наявність у останнього доказів, які необхідно витребувати.
Фактично суд першої інстанції поклав на відповідача обов`язок збирання доказів та підтвердження  доводів позивача, що в силу положень ЦПК України відповідач робити не зобов`язаний.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 ЦПК України,   учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.  
Отримавши клопотання позивача про витребування доказів за місцем роботи відповідача (т.1 а.с. 201 т.2 а.с.  20),  проти якого не заперечувала сторона відповідача,  суд без жодних на то підстав  відмовив в його задоволенні. 
При цьому всупереч вимогам ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд не сприяв стороні позивача в реалізації нею  її прав та залишив поза увагою, що у відповідності до пояснень представника відповідача, останній ніде не працює, є безробітним, а тому не має в своєму розпорядженні довідки з місця роботи.
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для накладення на відповідача штрафу в порядку застосування заходів процесуального примусу, не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних  у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та направлення справи для продовження розгляду.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367,374,376,381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                        Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                     Кашперська Т.Ц.
                                      
                                                                                              Яворський М.А.