ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" лютого 2024 р.           Справа№ 911/387/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Гончарова С.А. 
          Тарасенко К.В. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.
за участю представників згідно протоколу судового засідання від 13.02.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича  на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 (повний текст рішення складено та підписано 14.07.2023)

у справі № 911/387/23 (суддя Колесник Р.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Джоін Ту Сіті"
до Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича
про розірвання договору та стягнення грошових коштів

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Джоін Ту Сіті" (далі - ТОВ "Джоін Ту Сіті", позивач) звернулось до Господарського суду Київської області із позовними вимогами до Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича (далі - ФОП Вітенко І.В., відповідач) про розірвання договору на надання послуг від 02.09.2014 № 02/09, що укладений між ТОВ "Джоін Ту Сіті" та ФОП Вітенко І.В. і стягнення з відповідача 365600 гривень боргу, що за курсом НБУ гривні до долара США станом на 02.02.2023 становить 10000,00 доларів США та 259680,00 гривень штрафу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем допущено істотне порушення умов договору, тому вказаний договір має бути розірваний в судовому порядку, а надані відповідачу грошові кошти, в якості авансових платежів, мають бути стягнуті з відповідача. Крім того, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню нарахований на цю суму штраф.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції, представником відповідача було усно заявлено заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача.
У свою чергу, позивачем було подано клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та про його поновлення.
Рішенням Господарського суду Київської області від 05.07.2023 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Джоін Ту Сіті" 365 600,00 гривень боргу та 5484,00 гривень судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Вітенко Іван Васильович 03.08.2023 звернувся безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі № 911/387/22 в частині задоволення позовної вимоги про стягнення боргу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Крім того, скаржником, разом з апеляційною скаргою надано суду додаткові докази (протокол огляду адвокатом веб-сайтів та додатків до мобільних телефонів в мережі Інтернет від 02.05.2018 та роздруківки листування сторін електронною поштою).
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №  911/387/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко  О.В. судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2023 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи №  911/387/23. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі № 911/387/23.
26.09.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №  911/387/23.
У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 29.09.2023 у справі № 911/387/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала  Є.Ю., Тарасенко К.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2023 прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі № 911/387/23 визначеною колегією суддів, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023, справу призначено до розгляду на 21.11.2023.
У зв`язку з тим, що суддя Шаптала Є.Ю. перебуватиме у відпустці з 20.11.2023 по 08.12.2023, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями у справі №911/387/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді:  Тарасенко К.В., Станік С.Р.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2023 прийнято справу №911/387/23 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича  на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023  колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Тарасенко К.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2023 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Джоін Ту Сіті" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. 21.11.2023 у відпустці за сімейними обставинам, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 21.11.2023 у справі №911/387/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Тарасенко К.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2023 прийнято справу №911/387/23 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича  на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023  колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Тарасенко К.В., розгляд справи призначено на 30.01.2024 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів з представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Джоін Ту Сіті".
29.01.2024 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Джоін Ту Сіті" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2024 задоволено клопотання позивача, розгляд справи відкладено на 13.02.2024 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів з представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Джоін Ту Сіті".
У судове засідання 13.02.2024 з`явилися представники позивача та відповідача. Представник позивача приймав участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, а представник відповідача в залі суду.
Представник відповідача у судовому засіданні надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Представник позивача у судовому засіданні також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) 02.09.2014 укладено договір на надання послуг № 02/09 (далі - договір), за умовами п. 1.1. якого виконавець приймає на себе зобов`язання своїми силами якісно виконати і своєчасно здати замовнику комплекс робіт: розробка, створення та впровадження в дію соціальної мережі "Join2City"; розробка, створення та впровадження в дію серверного середовища для функціонування соціальної мережі "Join2City"; розробка, створення та впровадження в дію мобільного додатку соціальної мережі "Join2City" для смартфонів на базі Android та IOS, які повинні бути розміщені у Apple Store та Play Market; розробка, створення та впровадження в дію промо веб-сайту (http://www.join2city.com) - (надалі усе вищенаведене по договору "Комп`ютерний продукт") та здійснення безкоштовної гарантійної технічної підтримки належного функціонування соціальної мережі "Join2City", мобільного додатку, серверного середовища та веб-сайту протягом 12 місяців з моменту виконаних робіт.
Термін виконання замовником робіт з 02.09.2014 по 31.03.2015 (п. 2.1. договору).
Ціна даного договору становить суму у гривнях 50000 гривень. Вказані кошти оплачуються на рахунок виконавця не пізніше 10 днів після підписання акту виконаних робіт та відповідних додатків. Авансування допускається (п. 5.1. договору).
Сума оплати може бути змінена по взаємній згоді сторін (п. 5.2. договору).
В разі відмови від виконання роботи виконавцем чи її неможливості виконати у строк не пізніше 01.05.2015 виконавець сплачує штраф у сумі, що еквівалентна 12000 доларів США по курсу НБУ на момент встановлення такого порушення (п. 6.5. договору).
Зазначений договір з боку замовника (позивача по справі) підписано директором товариства ОСОБА_1 , який станом на момент виникнення спірних правовідносин був одноосібним учасником ТОВ "Джоін Ту Сіті".
24.04.2014 Вітенко І.В. видав розписку, якою засвідчив отримання від ОСОБА_1 4500 доларів США, в якості авансового платежу за розробку серверного середовища для функціонування соціальної мережі "Join2City", мобільного додатку та промо веб-сайту. Цією ж розпискою Вітенко І.В. зобов`язався надати зазначені послуги до 24.08.2014.
15.10.2014 Вітенко І.В. видав розписку, якою засвідчив отримання від ОСОБА_1 3500 доларів США у якості остаточної оплати за розробку за розробку серверного середовища для функціонування соціальної мережі "Join2City".
15.10.2014 Вітенко І.В. видав розписку, якою засвідчив отримання від ОСОБА_1 2000 доларів США у якості авансового платежу за розробку мобільного додатку для мобільної системи Android. Вказані послуги Вітенко І.В. зобов`язався надати до 20.01.2015, або зобов`язався сплатити штрафну пеню в розмірі 500 доларів США за один місяць прострочки здачі готового мобільного додатку.
Отже, загальна сума переданих грошових коштів ОСОБА_1 на користь Вітенка І.В. склала 10000 доларів США.
З матеріалів справи вбачається, що 22.06.2015 позивач звернувся до відповідача із претензією, в якій, із посиланням на укладений між сторонами договір № 02/09 від 02.09.2014, у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору, вимагав передати "Комп`ютерний продукт" в строк до 03.07.2015 або сплатити штрафні санкції, нараховані згідно п.п. 6.4., 6.5. договору.
12.02.2016 позивач направив на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору № 02/09 від 02.09.2014 у зв`язку із невиконанням відповідачем умов зазначеного договору.
Окремою претензією від 12.02.2016 позивач звернувся до відповідача із вимогою про сплату штрафних санкцій за прострочення виконання робіт у строк до 01.03.2016, обумовлених договором № 02/09 від 02.09.2014.
Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач факт отримання вказаних вище претензій та повідомлення про розірвання договору не заперечував та підтвердив факт отримання цих звернень позивача. Однак, на зазначені листи відповідач відповіді не надавав.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в 2017 році ОСОБА_1 звертався до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Вітенка І.В. про розірвання договору та стягнення грошових коштів - 10000 доларів США.
В межах зазначеної справи ОСОБА_1 із посиланням на видані Вітенком І.В. розписки від 24.04.2014 та від 15.10.2014 стверджував про укладення між сторонами усного договору, внаслідок невиконання умов якого ОСОБА_1 вимагав його розірвання та стягнення грошових коштів, переданих за цими розписками.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.03.2021 у справі №  760/3849/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2022, у задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено оскільки, судом встановлено, що усного договору між ОСОБА_1 та Вітенком І.В. укладено не було, а правовідносини, які виникли із факту передачі ОСОБА_1 на користь Вітенка І.В. грошових коштів за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 на загальну суму 10000 доларів США, охоплюється предметом правового регулювання договору № 02/09 від 02.09.2014, укладеного між ТОВ "Джоін Ту Сіті" та ФОП Вітенком І.В.
Враховуючи зазначене, позивач звернувся до Господарського суду Київської області з даним позовом та просив розірвати договір про надання послуг від 02.09.2014 № 02/09, укладений між ТОВ "Джоін Ту Сіті" та ФОП Вітенком І.В., а також стягнути з останнього на користь ТОВ "Джоін Ту Сіті" 10000,00 доларів США боргу, що в еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 02.02.2023 становить 365600 гривень та 259680,00 гривень штрафу, нарахованого згідно п. 6.5. договору.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що  зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
За статтею 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Як вірно вказав суд першої інстанції, з огляду на предмет договору від 02.09.2014 № 02/09, в ньому містяться елементи як договору про надання послуг (послуги зі здійснення безкоштовної гарантійної технічної підтримки належного функціонування соціальної мережі "Join2City", мобільного додатку, серверного середовища та веб-сайту), що споживаються в момент їх надання, так і договору підряду, що передбачає виконання робіт, результатом яких є певний матеріалізований результат (розробка, створення, впровадження в дію серверного середовища для функціонування соціальної мережі "Join2City", мобільного додатку соціальної мережі "Join2City" для смартфонів на базі Android та IOS, веб-сайту), що дозволяє кваліфікувати вказаний договір як змішаний.
Керуючись принципом свободи договору, позивачем та відповідачем, які діяли у якості суб`єктів господарювання - ТОВ "Джоін Ту Сіті" та ФОП Вітенко І.В., було на власний розсуд врегульовано зміст договору від 02.09.2014 № 02/09, визначено та погоджено умови договору, зокрема пункт 9.3 договору, відповідно до якого після набрання чинності цим договором, всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості сторін з питань, що так чи інакше стосується цього договору, втрачають юридичну силу, але можуть братися до уваги при тлумаченні умов договору.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторонами врегульовано, що з моменту підписання договору від 02.09.2014 № 02/09 будь-які попередні домовленості між ними, усні та письмові з питань, що так чи інакше стосується цього договору, втрачають юридичну силу, проте можуть братися до уваги при тлумаченні умов договору.
За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 213 Цивільного кодексу України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно приписів ст. 636 Цивільного кодексу України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. З моменту вираження третьою особою наміру скористатися своїм правом сторони не можуть розірвати або змінити договір без згоди третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
Враховуючи обсяг, перелік робіт, визначений розписками від 24.04.2014, 15.10.2014 та договором від 02.09.2014 № 02/09, беручи до уваги умови п. 9.3 договору, судова колегія погоджується, що розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 передбачено вирішення питання, що стосуються та є ідентичними із предметом договору від 02.09.2014 № 02/09, що і є підставою для виникнення у сторін господарського зобов`язання обумовлених договором.
Отже, надаючи оцінку змісту укладеного сторонами договору від 02.09.2014 №  02/09 в контексті розписок виданих Вітенком І.В. , якими засвідчено факт отримання грошових коштів від ОСОБА_1 , що на момент виникнення спірних правовідносин був власником ТОВ "Джоін Ту Сіті", суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт передачі грошових коштів, мета їх передачі, в контексті послідовної поведінки сторін свідчить про те, що фактичним вигодонабувачем кінцевого результату правовідносин, що склалися, а саме комп`ютерного продукту є ТОВ "Джоін Ту Сіті", яке наділене достатньою компетенцією для вимог по відношенню до відповідача щодо виконання умов договору, його розірвання та відшкодування ймовірних збитків.
Щодо позовних вимог про розірвання договору від 02.09.2014 № 02/09, в контексті встановлених судом обставин справи та правової оцінки укладеного сторонами договору, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.  Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, позивач посилаючись на те, що відповідачем не було виконано роботи обумовлені договором від 02.09.2014 № 02/09 вказує, що мета укладеного договору не була досягнута, та, відповідно, він в значній мірі позбавлений того, на що він розраховував на момент його укладення, що створює необхідні передумови для вимог про розірвання договору в судовому порядку.
Враховуючи, що відповідачем не були виконані роботи які передбачені договором, відповідний акт приймання передачі виконаних робіт сторонами не складався та не підписувався і відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не спростовано тверджень позивача в цій частині, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність факту невиконання відповідачем умов договору від 02.09.2014 № 02/09 та наявність у позивача підстав вимагати розірвання договору.
Поряд із цим, п. 3.1.4. зазначеного договору передбачено право позивача відмовитися від договору в односторонньому порядку.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач скористався своїм правом на відмову від договору, звернувшись до відповідача із повідомленням від 12.02.2016 про розірвання договору, в якому чітко сформульована відмова позивача від договору, а окремою претензією від 12.02.2016 висунуто вимоги про сплату штрафних санкцій за прострочення виконання договору. Зазначене повідомлення про розірвання договору, в якому сформульовано відмову позивача від договору від 02.09.2014 № 02/09, і решту претензій позивача було отримано відповідачем.
Згідно ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що з моменту отримання відповідачем повідомлення про розірвання договору, яке було, за твердженням позивача отримане відповідачем 07.03.2016, що не заперечувалося відповідачем, договір на надання послуг від 02.09.2014 № 02/09 відповідно є розірваним з 07.03.2016, а тому, позовні вимоги щодо розірвання такого договору заявлено безпідставно, адже такий договір вже є розірваним в односторонньому порядку і місцевим господарським судом правомірно було відмовлено у цій частині позову.
Щодо позовних вимог про стягнення 365600 гривень, що є еквівалентом 10000 доларів США, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом, за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 відповідачем отримано грошові кошти у загальному розмірі 10000 доларів США в рахунок оплати послуг та робіт, обумовлених договором від 02.09.2014 № 02/09.
Розділом 4 договору від 02.09.2014 № 02/09 передбачено, що здача і приймання робіт здійснюється за актом виконаних робіт. Проте, відповідні роботи відповідачем виконано не було, що, в свою чергу, стало підставою для відмови позивача від договору.
У статті 631 Цивільного кодексу України закріплено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Як вже встановлено судом вище, внаслідок відмови позивача від договору та з урахуванням ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір від 02.09.2014 № 02/09 є розірваним з 07.03.2016, отже відповідні правовідносини сторін, обумовлені цим договором припинилися.
Відповідно до ч. 2 ст. 570 Цивільного кодексу України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона є авансом.
Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося. 
Судом враховано правову позицію Верховного Суду, що наведено у постанові від 15.02.2019 у справі № 910/21154/17, згідно якої з припиненням дії договору підряду така грошова сума втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України).
Правовий аналіз ст. 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за наявності сукупності умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом.
Про можливість виникнення позадоговірного грошового зобов`язання на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України зазначала також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.
Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, відповідач, саме в межах договору від 02.09.2014 № 02/09, отримав від позивача через його керівника та власника за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 10000 доларів США, а певне протиріччя між сумою отриманих грошових коштів та вартістю послуг, визначеною п. 5.1. договору, достатньою мірою врегульоване п. 5.2. цього договору та фактичними діями сторін, вчиненими на взаємне узгодження іншої вартості робіт за договором.
В позові позивач просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 365600 гривень, що становить еквівалент 10000 доларів США по курсу НБУ станом на 02.02.2023.
За змістом ст. ст. 524, 533 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Отже, враховуючи, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів виконання ним робіт у строки, визначені договором, а також доказів повернення сплаченої позивачем суми попередньої оплати, приймаючи до уваги припинення договору від 02.09.2014 № 02/09, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 365600 гривень сплаченого, але невикористаного авансу, що становить 10000 доларів США за курсом НБУ станом на 02.02.2023.
Додані скаржником до апеляційної скарги додаткові докази (протокол огляду адвокатом веб-сайтів та додатків до мобільних телефонів в мережі Інтернет від 02.05.2018 та роздруківки листування сторін електронною поштою), як на підтвердження часткового виконання робіт, колегія суддів апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Таких обставин скаржник не зазначив та не надав докази неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Щодо позовних вимог про стягнення штрафу, колегія суддів зазначає наступне.
Позивач, з посиланням на положення п. 6.5. договору просив стягнути з відповідача штраф у розмірі 12000 доларів США за курсом НБУ станом на момент встановлення порушення зобов`язання, а саме станом на 22.06.2015, що за курсом НБУ гривні до долара США на цю дату становить 259680 гривень.
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.
Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
З огляду на викладене вище та з урахуванням встановленого судом факту порушення відповідачем зобов`язання за договором, невиконання робіт в строк визначений договором, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 259680 гривень.
Що стосується заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо позовних вимог позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сутність інституту позовної давності полягає в тому, що вона надає потерпілій особі чітко визначений, але цілком достатній строк для захисту свого права. Цей строк покликаний сприяти усуненню невизначеності у відносинах учасників цивільно-правового обороту, оскільки за відсутності позовної давності потерпіла особа могла б скільки завгодно утримувати боржника під загрозою застосування заходів державно-примусового впливу, не вдаючись при цьому до реалізації свого інтересу. Встановлення строку позовної давності не тільки спонукає особу, права чи охоронювані інтереси якої порушено, до звернення до суду, а й служить інтересам іншої сторони, встановлюючи часові межі такого звернення, сприяє стабільності правопорядку в цілому.
Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", 22.10.1996, заяви № 22083/93, № 22095/93; пункт 570 рішення у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", 20.09.2011).
Отже, застосування позовної давності має на меті усувати невизначеність у взаємовідносинах сторін, надаючи потерпілій стороні достатній строк для звернення до суду із відповідним позовом, а іншій стороні надає можливість бути впевненим, що у разі якщо протягом строку, визначеного законом потерпіла сторона із відповідним позовом не звернеться, така особа може вважати, що претензій до неї у потерпілої сторони не має і повернення до спірного питання вже буде не можливим.
Від визначення початкового моменту перебігу позовної давності залежить правильність обчислення позовної давності і захист порушеного права (постанова Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/9452/17).
Тому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16).
Як вірно зазначив суд першої інстанції, з претензії від 12.02.2016, від дати отримання якої відповідач вважає справедливим обраховувати початок перебігу строку позовної давності, в ній не було викладено вимог про повернення грошових коштів, переданих за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014. Право на повернення зазначених грошових коштів, хоча і виникло у позивача із моменту розірвання договору від 02.09.2014 № 02/09, втім для того, щоб в частині отримання цих коштів вважати своє право порушеним позивач мав звернутися із відповідною вимогою до відповідача в порядку ст. 530 Цивільного кодексу України.
І, оскільки, такі вимоги безпосередньо після розірвання договору не заявлялися, то початок перебігу строку позовної давності починаючи від дати розірвання договору, чи дати надсилання претензії від 12.02.2016 або остаточного строку протягом якого мали бути сплачені штрафні санкції (01.03.2016), судом правомірно відхилені як безпідставні.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що існуюча між сторонами невизначеність, щодо суб`єктного складу учасників відповідних правовідносин, складність правильного визначення правового становища сторін, їх взаємних прав та обов`язків, що опосередковано підтверджується змістом рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.03.2021, яке набрало законної сили 17.02.2022, зумовлює дійти  висновку, що оскільки позивач не висував до відповідача вимог в порядку ст. 530 Цивільного кодексу України про повернення грошових коштів, переданих за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України у зв`язку із припиненням договору від 02.09.2014 № 02/09, місцевий господарський суд, дотримуючись принципу добросовісності, справедливості та розумності, правомірно зазначив, що підстав дійти висновку, що позивач дізнався або міг дізнатися про порушення саме його права на повернення зазначених грошових коштів, раніше, ніж рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.03.2021, яке набрало законної сили 17.02.2022, не має.
Отже, з урахуванням усіх обставин справи та поведінки сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з місцевим господарським судом, що є виправданим обраховувати відлік строку позовної давності для вимог про повернення сплачених коштів за згаданими розписками починаючи саме з 17.02.2022, а тому строки позовної давності в цій частині позивачем пропущено не було.
До того ж, як вірно зазначив суд першої інстанції, тривалість перебування в проваджені Солом`янського районного суду м. Києва справи № 760/3849/17 за позовом ОСОБА_1 до Вітенка І.В. та власне висновки суду у цій справі, що унеможливили стягнення грошових коштів з Вітенка І.В. на користь ОСОБА_1 , як фізичної особи, навіть якщо вважати строк позовної давності пропущеним, було б достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску цих строків, бо інакше, очевидно порушене право позивача було б залишено без захисту із суто формальних міркувань та позивач через судові рішення був би позбавлений права, як такого.
Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності за позовними вимогами про стягнення суми основного боргу у розмірі 365600,00 гривень.
Разом з тим, що стосується позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у розмірі 12000 доларів США за курсом НБУ, встановленим на дату порушення грошового зобов`язання, що становить 259680 гривень, колегія суддів вважає, що в цій частині позивачем було пропущено строк позовної давності та підстав для визнання поважними причини пропуску цього строку не вбачається.
Положеннями ст. 258 Цивільного кодексу України для позовних вимог про стягнення штрафних санкцій встановлено спеціальну позовну давність тривалістю один рік.
Як зазначалося вище, позивач остаточно в претензії від 12.02.2016 вимагав сплати штрафних санкцій у зазначеному розмірі у строк до 01.03.2016, а тому, враховуючи факт, визнаний відповідачем, щодо отримання зазначеної претензії 07.03.2016 для зазначених вимог річний строк позовної давності має відліковуватися саме від цієї дати, та, відповідно, такий строк сплив 07.03.2017.
Та, оскільки, жодної невизначеності у взаємовідносинах сторін в цій частині судом не вбачається та враховуючи відсутність підстав для застосування судом того принципу, який було застосовано до вимог про стягнення суми основного боргу, суд вважає, що таке тривале зволікання зі зверненням до суду із відповідним позовом про стягнення зазначених штрафних санкцій не може виправдовуватися жодною з обставин, на які посилався позивач у своєму клопотанні про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, а тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у визнанні поважними причин пропуску строку позовної давності в частині зазначених позовних вимог про стягнення штрафу та, відповідно, і відмову у задоволенні цих вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 365600,00 гривень основного боргу та відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання договору від 02.09.2014 № 02/09 та стягнення 259680,00 гривень штрафу, нарахованого згідно п. 6.5. договору.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини  у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.
Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів на заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Київської області від 05.07.2023, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального права, є таким що відповідає нормам закону.
Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 05.07.2023 - залишити без змін.
Судові витрати (судовий збір) розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі №911/387/23 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі №911/387/23 - залишити без змін. 
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги (судовий збір) покладаються на Фізичну особу-підприємця Вітенка Івана Васильовича.
4. Матеріали справи №911/387/23 повернути до Господарського суду Київської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст підписано 24.07.2024 після виходу суддів з відпусток 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                С.А. Гончаров

                                                                                К.В. Тарасенко