П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 липня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/2111/24	
Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого:          Градовського Ю.М.
суддів:          Турецької І.О.,
          Шеметенко Л.П.   
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
У січні 2024р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, у якому просила:
- визнати протиправними дії відповідача та скасувати рішення відповідача щодо відмови позивачці в призначенні пенсії за віком, відповідно до вимог ст.26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003р. №1058-ІV;
- зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивачки з 17.02.1986р. по 8.09.1986р., з 1.01.1992р. по 5.06.2000р., згідно записів у трудовій книжці та доданих довідок; 
- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за віком з 24.12.2023р., відповідно до ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003р. №1058-ІУ з урахуванням страхового стажу за періоди роботи з 17.02.1986р. по 8.09.1986р., з 1.01.1992р. по 5.06.2000р., згідно записів у трудовій книжці та доданих довідок.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що у грудні 2023р. вона звернулася із заявою до ГУ ПФУ в Одеській області про призначення їй пенсії за віком та надала всі необхідні документи, які підтверджують її стаж. Проте, Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області за №045750025404 від 21.12.2023р. позивачці було відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пенсії та зазначено, що у позивачки немає відповідного страхового стажу роботи. При цьому, пенсійний орган вказав на те, що до її страхового стажу не  зараховано період роботи з 17.02.1986р. по 8.09.1986р., оскільки номер та дату наказу дописано іншим чорнилом про звільнення з роботи, та період проходження військової служби з 19.11.1990р. по 5.06.2000р., оскільки неможливо визначити періоди служби в росії та в Україні, проте з наданих документів разом з заявою можливо встановити період служби в росії та в Україні.
Позивач вважає вищевказане рішення ГУ ПФУ в Одеській області протиправними та такими, що підлягає скасуванню, у зв`язку із чим звернулася в суд із даним позовом за захистом власних прав та інтересів.
Посилаючись на вказане просила позов задовольнити.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024р. адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області №045750025404 від 21.12.2023р. щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 8.12.2023р., з зарахуванням до її    страхового стажу періоди роботи з 17.02.1986р. по 8.09.1986р., з 1.01.1992р. по 5.06.2000р..
Стягнуто з ГУ ПФУ в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розміру 1 211,2грн..
Не погодившись із даним рішенням суду, ГУ ПФУ в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв протиправно, а також без дотримання у повній мірі процедури підтвердження страхового стажу позивачки, а тому, суд вважав за необхідне для належного захисту прав та інтересів позивачки задовольнити позовні вимоги позивачки, оскільки під час судового розгляду було підтверджено наявність відповідного стажу у позивачки.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 8.12.2023р. звернулась із заявою до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про призначення їй пенсії за віком.
Вказана заява за принципом екстериторіальності розглянута ГУ ПФУ в Одеській області та прийнято рішення за №045750025404 від 21.12.2023р., яким відмовлено позивачці у призначенні пенсії з підстав того, що її страховий стаж становить 22 роки 00міс. 23дні при віці 59років 11 місяців. Тоді як необхідний стаж для виходу на пенсію становить 30 років.
При цьому було вказано, що до страхового стажу позивачки не зараховано період з 17.02.1986р. по 8.09.1986р. згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 4.09.1981р. оскільки дата наказу про звільнення з роботи внесено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (дописана іншим чорнилом); період  проходження військової служби з 1.01.1992р. по 5.06.2000р. згідно військового квітка НОМЕР_2 від 19.11.1990р. оскільки заявниці було видано військовий квиток та призвано на дійсну військову службу комісаріатом Амурської області (рф), звільнено у запас ІНФОРМАЦІЯ_2 . А довідка №145/142 від 14.12.2023р. не міститься інформації про період підтвердження проходження військової служби на території України (не вказано місце розташування військової частини в якій проходила службу заявниця) та видана на підставі військового квітка НОМЕР_2 (а.с.45).
Згідно запису трудової книжки НОМЕР_1 №5 17.02.1986р. позивачка прийнята тимчасово завідуючою бібліотеки за наказом №43 від 17.02.1986р. та за записом №6 від 8.09.1986р. звільнена у зв`язку з переводом на роботу в ВЧ за наказом №198 від 9.09.1986р.  запис підписаний посадовою особою стоїть підпис та прізвище та печатка ВЧ. 
З виписки із наказу командира ВЧ НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) за №74 від 15.03.1993р. вбачається, що молодшого с-та ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу цієї  частини.
20.09.1993р. молодшим сержантом ОСОБА_1 укладений Контракт з Міністерством оборони України в особі командира ВЧ НОМЕР_3  про добровільне проходження військової служби строком на три роки до 20.09.1996р. (а.с.35).
20.09.1996р. позивачкою укладений наступний контракт з Міністерством оборони України в особі командира ВЧ НОМЕР_4 про добровільне проходження військової служби строком на три роки до 20.09.1999р. (а.с.37).
Як вбачається із Послужного списку позивача та військового квитка, що позивачка в період 22.11.1990р. по 6.03.1993р. проходила військову службу у військовій частині № НОМЕР_5 розташованої у відділеної місцевості Амурської області СРСР (а.с.42).
Також, із записів послужного списку та військового квитка вбачається, що позивачка проходила військову службу з 7.03.1997р. по 30.03.2000р. у військовій частині НОМЕР_6 , з 31.03.2000р. по 5.06.2000р. у в/ч НОМЕР_7 та на записах у військовому квитку та послужному списку містяться назва посади ПІБ та  підпис посадової особи, якою внесений запис та печатки військових частин з Гербом України.
Перевіряючи правомірність оскаржуваних дій та рішень пенсійного органу, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх протиправність, судова колегія виходить з наступного.
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.46 Конституції України  передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені   ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за №1058-IV від 9.07.2003р., (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (надалі - Закон №1058-ІV) (в редакції станом на 2.09.2022р.).
Так, відповідно до ст.1 Закону №1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону №1058-IV).
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
За правилами ст.26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017р..
Починаючи з 1 січня 2018р. право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018р. по 31 грудня 2018р. - не менше 25 років; з 1 січня 2019р. по 31 грудня 2019р. - не менше 26 років; з 1 січня 2020р. по 31 грудня 2020р. - не менше 27 років; з 1 січня 2021р. по 31 грудня 2021р. - не менше 28 років; з 1 січня 2022р. по 31 грудня 2022р. - не менше 29 років; з 1 січня 2023р. по 31 грудня 2023р. - не менше 30 років; з 1 січня 2024р. по 31 грудня 2024р. - не менше 31 року; з 1 січня 2025р. по 31 грудня 2025р. - не менше 32 років; з 1 січня 2026р. по 31 грудня 2026р. - не менше 33 років; з 1 січня 2027р. по 31 грудня 2027р. - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028р. - не менше 35 років.
За частиною 2 вказаної статті, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018р., страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018р. - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019р. по 31 грудня 2019р. - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020р. по 31 грудня 2020р. - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021р. по 31 грудня 2021р. - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022р. по 31 грудня 2022р. - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023р. по 31 грудня 2023р. - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024р. по 31 грудня 2024р. - від 21 до 31р.; з 1 січня 2025р. по 31 грудня 2025р. - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026р. по 31 грудня 2026р. - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027р. по 31 грудня 2027р. - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028р. - від 25 до 35 років.
Відповідно до ст.1 Закону №1058, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;
Страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004р. застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
За ч.2 ст.27 Закону №1058-IV, за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.
При цьому, частина розміру пенсії за віком, обчислена за раніше діючим законодавством, не може перевищувати максимальних розмірів пенсій, визначених законом для відповідних категорій пенсіонерів, та не може бути нижчою, ніж розмір трудової пенсії за віком з урахуванням цільової грошової допомоги на прожиття, що діяли на день набрання чинності цим Законом.
Розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.
Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004р.. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися ЗУ «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991р. за №1788-XII (надалі - Закон №1788-XII).
Відповідно до п. «а» ст.56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Приписами ст.62 Закону №1788-XII та ч.1 ст.48 Кодексу Законів про працю України визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1 Порядку).
Положеннями п.3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до п.23, 24 Порядку №637, документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності).
Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів.
Довідки, видані колгоспами при залишенні членом колгоспу роботи, а також довідки, видані в більш пізній період колгоспами, які згодом припинили свою діяльність, можуть братися до уваги й тоді, коли вони не містять підстав видачі.
Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи (служби) є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020р. у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020р. у справі №550/927/17, від 16 червня 2020р. у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020р. у справі №359/2076/17, від 18 листопада 2022р. у справі №560/3734/22.
Адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.
Аналогічна правова позиція міститься у п.75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі за №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18).
Яке вбачається із матеріалів справи, що відповідач як на підставу для відмови у зарахуванні періоду з 17.02.1986р. до 8.09.1986р. послався на те, що допис дати та номеру наказу про звільнення іншим чорнилом.
Проте, судова колегія вважає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його документах, та їх ведення. Вказані відповідачем обставини, не можу бути підставою для неврахування спірних періодів та виключення їх з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства (установи) не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 6.02.2018р. по справі за №677/277/17, від 21 лютого 2018р. у справі за №687/975/17, від 18 листопада 2022р. у справі №560/3734/22, від 4 липня 2023р. у справі №580/4012/19.
Також, судова колегія звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїх постановах від 24 травня 2018р. у справі №490/12392/16-а, від 29 березня 2019р. у справі №548/2056/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Також, як вбачається із матеріалів справи, що відповідач як підставу для відмови у зарахуванні періоду роботи з 1.01.1992р. по 5.06.2000р. до загального страхового стажу вказав на відсутність у довідці інформації періоду проходження військової служби на території України.
Згідно із ч.2 ст.4 Закону №1058-ІV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Згідно зі статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.
Положеннями ст.6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно із ст.11 зазначеної Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991р., приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Приписами ч.2 ст.4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994р., ратифікованої Законом України від 11 липня 1995р. №290/95-ВР, визначено, що трудовий стаж, стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Так, положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
1.12.2022р. Верховна Рада України прийняла Закон України за №2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», який набрав чинності 23.12.2022р. і яким постановила зупинити у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993р. і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994р. №240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994р., №46, ст.417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993р., вчиненого від імені України у м.Москві 28 березня 1997р. і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998р. за №140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998р., №26, ст.162).
29.11.2022р. КМУ прийняв Постанову №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», яка набрала чинності 2.12.2022р., якою постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992р. у м. Москві.
Крім того, з 1.01.2023р. Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення.
Отже, постанова від 29.11.2022р. №1328 набрала чинності 2.12.2022р., натомість у період роботи позивача вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 4 лютого 2023р. №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022р. такі документи приймаються на території України без спеціального посвідчення.
Судова колегія зазначає, що Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7.02.2008р., п.59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19.10.2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014 року тощо.
Вказане означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах Пічкур проти України, Ілашку та інші проти Молдови та Росії як джерело права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.
При цьому, за наявності чинних положень Угоди, у період роботи позивача, що гарантували відповідне пенсійне право та соціальний захист, позивач не може нести тягар негативних наслідків у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу для проведення перерахунку пенсії з 1.07.2023р..
Окрім того, в силу п.2 ст.13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Судова колегія зазначає, що денонсація Угоди від 13.03.1992р. російською федерацією означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань російської федерації у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.
Отже, судова колегія вважає, що період проходження військової служби позивачкою з 1.01.1992р. по 6.03.1993р. на території рф повинен враховуватися відповідачем для страхового стажу.
Також, як вбачається із матеріалів справи, а саме із наданих позивачкою до відповідача разом із заявою про призначення пенсії копії послужного списку, наказів командирів в/ч, військового квитка, контрактів на проходження військової служби чітко та однозначно вбачається, що в період з 15.03.1993р. по 5.06.2000р. позивач проходила військову службу на різних посадах в рядах Збройних сил України, а тому відмова відповідача зарахувати цей період до страхового стажу є протиправною та порушує право позивачки на отримання пенсії. 
Враховуючи вказане, судова колегія вважає, що матеріали справи містять належні усі передбачені законодавством документи щодо підтвердження стажу позивачки, які підтверджують спірний стаж позивачки.
Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

 П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.
          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024р. - залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

                    Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський

                                                                                 
                       Судді:                                                                                   І.О. Турецька                                

                                                                                
                                                                                                  Л.П. Шеметенко