Дата документу 17.09.2024 Справа № 333/3154/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 333/3154/21         Головуючий у 1-й інстанції:Варнавська Л. О.
Провадження №22-ц/807/1932/24        Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 вересня 2024 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:   	Подліянової Г.С., Бєлки В.Ю., Гончар М.С.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня  2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, - 

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги постачання теплової енергії.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 01 грудня 2011 року по 31 грудня 2021 року позивач надавав відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності в якій вона і зареєстрована. Між сторонами укладений 02 вересня 2010 року договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. Оплату за надані послуги відповідач в повному обсязі не здійснювала, у зв`язку із чим має заборгованість у розмірі 46 292,65 грн. Претензій щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило. Просив стягнути з відповідача суму заборгованості у зазначеному вище розмірі, а також судовий збір.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2022 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 грудня 2011 року по 31 березня 2021 року у розмірі 46 292,65 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 2270 грн.

У липні 2022 року ОСОБА_1 в особі свого представника, адвоката Блажко У.В. звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду. 

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2022 року заяву про перегляд заочного рішення суду задоволено, судове рішення скасовано, справу призначено до розгляду.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2024 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 грудня 2011 року по 31 березня 2021 року у розмірі 46 292,65 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 2270 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 , адвокат Ведмедовська Ганна Олексіївна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2024 року та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що з осені 2020 року по теперішній час позивачем не надавались послуги з централізованого постачання гарячої води, так як відповідачем встановлено водонагрівальний електронний бойлер, що підтверджується актом виконаних робіт від 24.09.2020 ТОВ «Сервістехнологія». Позивач не надав жодного допустимого доказу щодо кількості кубометрів води, за що було нараховано заборгованість, не надано документів, з яких вбачалося б за можливе встановити розмір тарифу на послуги з централізованого постачання та централізованого ГВП та період дії таких тарифів. Відповідач посилався на пропущення строку позовної давності, проте суд зазначив, що позивач не порушив строки позовної давності стягнув заборгованість за останні 10 років, оскільки прийшов до висновку, що проведення опат відповідачем за цей період підтверджує факт переривання перебігу позовної давності. Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги, що якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини ( чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших ( невизнаних) частин платежу. В такому випадку слід дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших ( невизнаних) частин платежу. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 22 березня 2017 року у справі 3 6-43цс17. Отже, зважаючи, що позивач звернувся з даним позовом до суду 13 травня 2021 року, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2011 року по 13.05.2019 рік, є такими, що пред`явлені зі спливом строку позовної давності, установленої нормами статті 257 ЦК України. Право учасника справи на продовження процесуального строку з підстав, передбачених Законом № 731-1X від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби» не є абсолютним, і особа, яка звертається до суду з відповідним клопотанням, повинна належним чином обгрунтувати наявність цих підстав, чого позивачем зроблено не було.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга була доставлена в електронний кабінет Концерну «Міські теплові мережі» 05 вересня 2024 року, про що свідчить довідка Запорізького апеляційного суду (а.с.188).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 46 292,65грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , які надає позивач. Проте, належним чином не виконує зобов`язання щодо їх сплати, тому є підстави для стягнення заборгованості за період з 01.12.2011 по 31.03.2021 в розмірі 46 292,65 грн, зазначаючи, що відповідачем не надано доказів, що йому позивачем такі послуги не надавалися. Розглянувши заяву відповідача про застосування строку позовної давності, виходив з того, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки як вбачається з наданого позивачем розрахунку, відповідачкою протягом спірного періоду здійснював нерегулярні платежі, що свідчить про визнання відповідачем боргу, а тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності відповідно до вимог статей 257, 261 та 264 ЦК України. Нарахована в 2017 році відповідачу субсидія не спростовує наявність заборгованості за надані послуги, оскільки на підтвердження відсутності заборгованості можуть бути надані лише докази проведених оплат. 

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до  Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.
Позивачем надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 13 квітня 2021 року, ОСОБА_1 належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 68,52 кв.м., житлова площа 42,7 кв.м. Право власності зареєстровано 04 квітня 2007 року (а.с.9).
Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, сформованого суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя Дмитрієвою М.М. 20 травня 2021 року, ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 (а.с.13).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року, виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «Міські теплові мережі» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерн «Міські теплові мережі»(п. 1.2. Рішення). 

Зазначені рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року та № 200 від 28.04.2011 року було офіційно надруковано у офіційному засобі масової інформації Запорізької міської ради - газеті «Запорізька січ».

Отже, Централізоване опалення будинку АДРЕСА_3 здійснюється Концерном «Міські теплові мережі». 

Між сторонами укладений Договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 02 вересня 2010 року, за яким Концерн «МТМ» надавав відповідачу як споживачу за вказаною адресою послуги з централізованого постачання гарячої води, а відповідач такі послуги прийняла, від їх отримання не відмовлялася, здійснювала не в повному обсязі оплати за такі послуги (а.с.8). 

Тарифи за послуги з централізованого опалення і підігріву питної води для населення встановлені: Рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради № 39 від 31 січня 2011 року та № 465 від 14 грудня 2012 року; Постановами Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері комунальних послуг № 650 від 06 червня 2014року, № 146 від 17 жовтня 2014року та № 31 березня 2015 року.

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 , який відкрито на ім`я ОСОБА_1 позивач у період з 01 грудня 2011 року по 31 березня 2021 року надав відповідачу послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідач як споживач цих послуг не здійснила повну оплату за надані послуги, внаслідок чого станом на 01 квітня 2021 року утворилась заборгованість в сумі 46 292,65 грн, що підтверджується довідкою та розрахунком заборгованості (а.с.4-7).

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V з подальшими змінами, (далі Закон №1875) та  Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада .2017 року з подальшими змінами (далі Закон №2189), який набрав чинності 01.05.2019 року.
Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
За змістом положень частини 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-1V плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або нормами ,затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2189-V111 споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-1V, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-V111 передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житло-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах..

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-1V, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-V111 обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги строки, встановлені договором або законом.

Частиною шостою статті 19 Закону України « По теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Відповідно до вимог статті 25 Закону України « Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Відповідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг та власники зобов`язані вносити плату за їх використання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 з 04 квітня 2007 року та зареєстрована в ній, а тому має обов`язок нести витрати по її утриманню.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

          Відповідно  до положень статті 89 ЦПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який  міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу  (групи доказів). 

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Концерн «Міські теплові мережі»  з грудня 2022 року по 31 березня 2021 року надавались ОСОБА_1 послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, яка повинна оплатити надані послуги.
         З розрахунку заборгованості та оплати за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою:АДРЕСА_1 , вбачається,що за період з 01 грудня 2011 року по 31 травня 2021 року включно підприємством нараховувалася щомісячна плата за надані послуги, але відповідачем оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 46292, 65 грн.
Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги за опалення та гарячу воду, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять.
З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції у відзиві на позовну заяву, відповідачем ОСОБА_1 заявлено про застосування строку позовної давності, з чим не погодився суд першої інстанції, оскільки вважав, що часткове проведення оплат за спірний період є підтвердження факту переривання перебігу позовної давності, таким чином прийшов до висновку про стягнення заборгованості з відповідача у повному обсязі за період з 01 грудня 2011 року по 31 березня 2021 року.
Водночас щодо заявленого ОСОБА_1 в суді першої інстанції клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного. 

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як свідчать матеріали справи, датою звернення Концерн «Міські теплові мережі» із даною позовною заявою є 13 травня 2021 року, а період нарахуванням ним заборгованості становить з 01 грудня 2011 року по 31 березня 2021 року.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

При цьому, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року N 540-IX було внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Закон України набрав чинності 02 квітня 2020 року. До суду позивач звернувся 13 травня 2021 року, під час дії карантину, який був відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року N 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Внаслідок дії цього Закону України усі вимоги, за якими припинився (сплив) трирічний строк загальної позовної давності під час дії карантину були продовжені.

У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі N 679/1136/21 (провадження N 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі N 728/1765/21 (провадження N 61-6640св21) зазначено, що "у пункті 12 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Згідно частини 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У спірних правовідносинах обов`язок споживача - відповідача у справі сплатити за надані позивачем послуги визначений частинами 1, 3 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" - щомісяця, а тому заборгованість, яка існувала в межах трирічного строку позовної давності на день набрання чинності згаданого Закону України N 540-IX, 02 квітня 2020 року, тобто за зобов`язаннями зі строком виконання з 02 квітня 2017 року вважається такою, що позовна давність щодо них не спливла.

Суд першої інстанції не врахував, що згідно Правил споживач зобов`язаний сплачувати послуги до 20 числа наступного місяця, тому початок перебігу строку позовної давності до вимог позивача на отримання плати надання послуг за березень 2017 року починається з 21 квітня 2017 року.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року N 540-IX щодо продовження строку позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, та пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення Концерну « Міські теплові мережі»   із даною позовною заявою до суду 13 травня 2021 року та період нарахування останнім заборгованості з 01 грудня 2011 року по 31 березня 2021 року, трирічний строк позовної давності щодо платежів за період за період з 01 грудня 2011 року по 01 березня 2017 року включно позивачем пропущено. 

У спірних правовідносинах обов`язок споживачів сплачувати за надані позивачем послуги є щомісячним. Отже, позовна давність до вимог про стягнення заборгованості, що існували в межах трирічного строку до дня набрання чинності згаданим Законом N 540-IX 02 квітня 2020 року, тобто зі строком виконання з 02 квітня 2017 року вважається такою, що не спливла.

При цьому, розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, визначається з урахуванням того, що предметом спору є заборгованість зі сплати комунальних послуг, які оплачуються щомісячно, у наступному місяці за попередній.

Враховуючи викладене стягненню підлягає заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з 01 березня 2017 року по 31 березня 2021 року (в межах позовних вимог), яка згідно наданого позивачем розрахунку, який відповідачем не спростовано, складатиме 41 510,33 грн з урахуванням сплачених позивачем за цей період сум та субсидії (49603, 81-8093, 48 ).

Про стягнення заборгованості, яка виникла до 01 березня 2017 року слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

При цьому колегія суддів зауважує, що застосовуючи частину першу статті 264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Водночас матеріали справи не містять квитанцій на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат, таким чином не дослідивши призначення платежів, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що вчиняючи дії про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-43 цс17.

Аргументи апеляційної скарги часткове є виправданими. 

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, які б давали підстави для скасування судового рішення та відмови у задоволенні позову з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 березня 2017 року по 31 березня 2021 року у розмірі 41 510, 33 грн.

Згідно ч.1, п. 3 ч.2,ч.13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. п.б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем сплачено суму судового збору за подання позову до суду першої інстанції у сумі 2270 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 5780 від 20 квітня 2021 року (а.с.1). Відповідач ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2724 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.3849652063.1 від 28 серпня 2024 року на суму 2724 грн (а.с.156).

Заявлено позивачем позовні вимоги на суму 46 292,65 грн, задоволено позовні вимоги Концерну «МТМ» на суму 41 510,33 грн. 

Тому, позивачу за рахунок відповідачів належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2035,49 грн (41 510,33х 2270 : 46 292,65), водночас відповідачу ОСОБА_1 належить до компенсації сума судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 281,40 грн (46 292,65-41 510,33 = 4782,32) х 2724 : 46 292,65). 
Відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки із відповідача на користь Концерну «МТМ» підлягають стягненю судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 2035,49 грн, а з Концерну «МТМ» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 281,40 грн, тому на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України до компенсації Концерну «МТМ» за рахунок відповідача підлягає сума судового збору у розмірі 1754,09 грн (2035,49-281,40).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни - задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2024 року у цій справі скасувати .

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1  ( реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (код ЄДРПОУ 32121458) заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 березня 2017 року по 31 березня 2021 року в сумі 41 510,33 грн.
В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 1754,09 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова складена 17 вересня 2024 року.
Головуючий, суддя                 Суддя               Суддя 
Подліянова Г.С.               Бєлка В.Ю. Гончар М.С.