Справа № 944/6542/21                                Головуючий у 1 інстанції: Швед Н.П. 
Провадження № 22-ц/811/943/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       30 липня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
розглянувшив порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року в складі судді Швед Н.П. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, - 
встановив:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних витрат.
Вимоги обгрунтовував тим, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, задоволено частково позов ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитків у розмірі 1 483 000,00 грн, завданих вилученням за рішенням суду житлового будинку. В решті вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №460/2694/17 вказані судові рішення залишені без змін. 
Збитки, які підлягали відшкодуванню по факту витребування у ОСОБА_2 житлового будинку, виражені як певні негативні зміни в майновому стані ОСОБА_2 , спричинені витребуванням житлового будинку з його власності не з його вини, що породило у ОСОБА_3 зобов`язання грошового характеру відносно ОСОБА_2 . Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 18.09.2019 є підтвердженням факту наявності грошового зобов`язання, що виражене у ринковій вартості витребуваного майна у розмірі 1 483 000 грн.
Відтак, предметом позову у даній справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме сплати відповідачем вартості витребуваного майна у розмірі 1 483 000 грн.
12.10.2022 до початку судового засідання представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, у яких просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за період з 18.09.2019 по 26.10.2021 в розмірі 93 733 грн. 73 коп. та інфляційних витрат в розмірі 219 780 грн 60 коп., всього стягнути 313 514 грн 33 коп. та стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 080 грн 30 коп.
Заочним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат – задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за період з 18.09.2019 по 26.10.2021 в розмірі 93 733 (дев`яносто три тисячі сімсот тридцять три) грн 73 коп та інфляційних витрат в розмірі 219 780 (двісті дев`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят) 60 коп. Всього стягнуто 313 514 (триста тринадцять тисяч п`ятсот чотирнадцять) грн 33 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 080 (чотири тисячі вісімдесят) грн 30 коп.
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 13 лютого 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат – відмовлено. 
Заочне рішення в загальному порядку оскаржила відповідачка ОСОБА_1 . Вважає вказне рішення незаконним та необгрунтованим внаслідок неповноти та неправильності встановлення обставин, які мають значння для справи, а також неправильного дослідження доказів та їх оцінки, відтак таким, що порушує права відповідачки.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що дія ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Цією статтею регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому, ч.5 статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.
Окрім цього, в постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759 цс15 Верховний Суд зазначив, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконання судового рішення, то до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. 
З урахуванням наведеного, якщо навіть виходити з правомірності заявлених вимог по даній справі, то вважає, що за період здійснення виконавчого провадження інфляційні втрати та 3% річних не повинні були нараховуватись позивачем. 
Щодо порушень норм процесуального права, то зазначає, що справа не підсудна Яворівському районному суду Львівської області, оскільки відповідачка ОСОБА_1 з 2008 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що належить до територіальної підсудності Галицького районного суду м. Львова. На підтвердження вказаного, суду було надано довідку з місця проживання та акт, виданий ЛКП «Княже місто», з огляду на що до Яворівського районного суду Львівської області було подане клопотання про закриття провадження у справі. 
На підставі викладеного вище, просить скасувати заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року, справу на правити для розгляду до іншого суду за встановленою підсудністю, а саме до Галицького районного суду м. Львова.
06 червня 2024 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Чайка Ю.Т. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній висловив свої заперечення. Вважає доводи скарги необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. 
Зауважує, що наведені в апеляційній скарзі висновки Верхвоного Суду повністю спростовані актуальнішою судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду. Тому, місцевий суд при ухваленні судового рішення дійшов правильних висновків про застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України. 
Доводи відповідачки про порушенням судом правил підсудності спростовуються матеріалами справи. 
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України в редакції станом на час подання апеляційної скарги).
Згідноіз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення коштів (інфляційних втрат та 3% річних), сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з такого. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю, оскільки станом на час розгляду справи заборгованість відповідачкою не сплачена, рішення Яворівського районного суду Львівської області від 18.09.2019 року не виконане, при цьому суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного.
Перевіряючи законність та обгрунтованість судового рішення в означеній частині, колегія суддів виходить з такого. 
Судом встановлено, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2019 року по цивільній справі №460/2694/17 задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих вилученням за рішенням суду житлового будинку. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1483000 гривень на відшкодування збитків, завданих вилученням за рішенням суду житлового будинку АДРЕСА_2 . Постановою Львівського апеляційного суду від 02.03.2021 дане рішення залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №460/2694/17, касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах якої діяв адвокат Фостяк О.Я., залишено без задоволення, а судові рішення без змін. 
Тобто, рішення Яворівського районного суду Львівської області від 18.09.2019 набрало законної сили.
Постановою про закінчення виконавчого провадження від 26.10.2021, винесеною приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М., закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №460/2694/17, виданого 21.04.2021 Яворівським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування збитків, завданих вилученням за рішенням суду житлового будинку АДРЕСА_2 збитків в розмірі 1483 000,00 (один мільйон чотириста вісімдесят три) гривні та 8810грн витрат по оплаті судового збору, у зв`язку із фактичним виконанням боржником рішення суду в повному обсязі шляхом сплати заборгованості на депозитний рахунок приватного виконавця (а.с. 136). 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.
Частиною 5 статті 11 ЦК України передбачено виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду. Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов`язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Так, у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); а також постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. 
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у ст. 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (п. 45 постанови).
Аналіз зазначених норм та правових висновків Верховного Суду дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.
Наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження №12-302гс18).
Починаючи з 18 вересня 2019 року (дата винесення рішення Яворівського районного суду Львівської області) до 26 жовтня 2021 року (момент фактичного виконання судового рішення) ОСОБА_1 мала грошове зобов`язання перед ОСОБА_2 , що підтверджується судовими рішеннями у справі №460/2694/17. Грошове зобов`язання належним чином не було виконано боржником та сума коштів, переданих на виконання рішення суду, стягнута у примусовому порядку лише 26 жовтня 2021, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України відповідачка має відшкодувати позивачу її інфляційні втрати та сплатити 3 % річних за період невиконання рішення суду.
Таким чином, є доведеним факт порушення зобов`язання відповідачкою ОСОБА_1 , відтак у позивача виникло право для нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов`язання.
Згідно із поданим розрахунком, розмір трьох процентів річних за користування грошовими коштами по сумі заборгованості 1483000 за період з 18.09.2019 по 26.10.2021 становить 93 733 грн 73 коп.
В свою чергу, відповідно до розрахунку по сумі заборгованості 1483000 грн. розмір інфляційних втрат за період з 18.09.2019 по 26.10.2021 становить 219 780 грн 60 коп.
Доводи скарги в цій частині правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, власний розрахунок заборгованості по інфляційних втратах та трьох процентів річних сторона відповідача не надала.
Інші доводи скарги проте, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил підсудності, колегія суддів такі відхиляє як безпідставні з огляду на таке. 
Підсудність це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.
Територіальна підсудність це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суддя має перевірити належність справи до юрисдикції та підсудності суду.
Положеннями статті 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходження відповідача.
Так, відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
З матеріалів справи вбачається, що 02.12.2021, відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, суд скерував запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки, і з отриманої судом 07.12.2021 відповіді встановлено, що місцем реєстрації ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_3 . За цією адресою відповідачкою отримано копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками. 
За таких обставин, суд з дотриманням положень ст. 27 ЦПК України відкрив провадження у справі. 
Покликання апелянта на те, що вона з 2008 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на яку поширюється юрисдикція Галицького районного суду м. Львова, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки така інформація була відсутня на час вирішення питання відкриття провадження у справі 17.12.2021. 
Акт №7 від 14.02.2022 та довідка ЛКП «Княже місто» № 139 від 16.02.2022, на які покликається відповідачка, містять інформацію про проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_4 без реєстрації, такі документи були надані суду першої інстанції, враховані судом при вирішенні клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про направлення справи за підсудністю до Галицького районного суду м. Львова, у задоволенні якого судом відмовлено ухвалою від 20 травня 2022 року.
Відмітка у паспорті про зняття з реєстрації за місцем проживання 16.04.2021 також не може свідчити про розгляд судом справи з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки про нове місце реєстрації проживання особи в паспорті не відображено, як і відсутня така інформація в ГУ ДМСУ у Львівській області.
З врахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що судом правильно здійснено розгляд справи з дотриманням правил територіальної підсудності. 
Згідно із рекомендованою кореспонденції, ОСОБА_1 , будучи власником квартири АДРЕСА_4 , продовжувала отримувати кореспонденцію, як за місцем своєї реєстрації так і за місцем фактичного проживання (а.с. 53, 54, 55, 131, 132, 144, 146, 147). 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§29–30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року - без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 липня 2024 року.

Головуючий                                                      А.В. Ніткевич

Судді                                                                С.М. Бойко
                                                                                       
С.М. Копняк