Справа № 461/3615/23                                Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/555/24                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                02 серпня 2024 року м.Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2023 року в справі за позовом акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:
У травні 2023 року акціонерне товариство (далі – АТ) «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 107903 грн. 14 коп.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 07.04.2021 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду №С-001-108612-21-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки (далі – кредитний договір). Згідно з умовами кредитного договору, відповідач отримав кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по відкритому поточному рахунку № НОМЕР_1 (до впровадження в Україні міжнародних номерів банківських рахунків – НОМЕР_2 ), операції за яким можуть здійснюватись за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу в межах встановленого кредитним договором ліміту кредитної лінії, доступного відповідачу. Процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24% річних, максимальний ліміт кредитної лінії – 200000 грн., ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладання угоди, – 58500 грн.
Позивач зазначає, що виконав свої зобов`язання згідно з умовами кредитного договору, проте, відповідач своїх кредитних зобов`язань не виконує, останній платіж (зарахування) по кредитному договору здійснено 30.06.2023 року, внаслідок чого станом на 13.04.2023 року утворилась заборгованість в розмірі 107903 грн. 14 коп., з якої: основний борг – 60796 грн. 79 коп., прострочений борг – 13303 грн. 21 коп., прострочені проценти – 33803 грн. 14 коп., що підтверджується випискою по особовому рахунку та довідкою-розрахунком заборгованості станом на 13.04.2023 року.
У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, 01.03.2023 року на адресу відповідача направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно даної вимоги, АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме: достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачу повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги до відповідача будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.
Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2023 року позов АТ «Ідея Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 107903 грн. 14 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 2684 грн. 
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2024 року поновлено строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. 
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, лише в сумі 58297 грн. 09 коп. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що позивачем неправильно нараховано платежі за користування кредитними коштами, оскільки з наданого позивачем документу «виписка по рахунку клієнта-фізичної особи №100000-2023/0413» вбачається нарахування комісії банку за санкціоновану перевитрату та перенесення комісії за кредит на прострочення, у довідці-розрахунку підсумований загальний борг складає 107903 грн. 14 коп. 
Зауважує, що такі операції як «нарахування щомісячної плати за санкціоновану перевитрату» та «перенесення комісії в кредит на прострочення» не врегульовано договором і позивач взагалі не обґрунтовує їх нарахування в позові, тому вважає, що дана сума не підлягає стягненню.
У зв`язку з цим, за позицією відповідача, із загальної суми боргу у розмірі 107903 грн. 14 коп. має бути вирахувано неправомірно нараховані платежі в розмірі 49606 грн. 05 коп., після чого борг складатиме 58397 грн. 09 коп. 
Зауважує, що Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2022 року у справі №583/3343/19 дійшов висновку, що вимоги кредитора про оплатність комісійних послуг, які відповідно до ч.1 та ч.2 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» мають надаватись позичальнику безоплатно, в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами договору, а кредитору забороняється включати до кредитного договору умови, які є несправедливими. 
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитом, без урахування комісії, тому ці кошти мають бути враховані в рахунок погашення боргу, що відповідає положенням ч.2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати виконання зобов`язання в будь-який час, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
З урахуванням наведеного, вважає, що позивач не довів обґрунтованість розміру стягуваної заборгованості, оскільки не були враховані здійснені відповідачем платежі на її погашення. 
15.05.2024 року АТ «Ідея Банк» подав до суду письмові пояснення (по суті – відзив) на апеляційну скаргу, в яких заперечив доводи та вимоги апелянта і зазначив, що сплата 4% від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду, згідно Тарифів, була і є обов`язковою у випадку наявності залишку заборгованості станом на останній банківський день місяця та залежала виключно від дій позичальника і стану заборгованості за кредитним договором, тобто використаних, але не повернутих коштів.
Вказує, що у виписці по поточному рахунку відповідача така плата має назву – щомісячна плата за санкціоновану перевитрату (нарахування щомісячної плати за санкціоновану перевитрату та перенесення комісій за кредит на прострочення). Нарахування щомісячної плати за санкціоновану перевитрату здійснювалось з дня наступного за днем виникнення у клієнта заборгованості за кредитом, у разі непогашення такої заборгованості, вона переноситься на прострочення, а тому відповідачем під час підрахунку сплаченої комісії помилково два рази пораховано одну і ту ж комісію. Всього по кредитному договору було сплачено 17729 грн. 03 коп. такої комісії, а не 49606 грн. 05 коп., як зазначає відповідач в апеляційній скарзі. Відтак, враховуючи зазначене, ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати згідно Тарифів 4% у випадку наявності залишку заборгованості станом на розрахункову дату, а не за послуги, зазначені в п.9.8.2 ДКБО, як стверджує ОСОБА_1 . 
Додає, що у кредитних відносинах між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 не вбачається несправедливості та дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, зокрема, щодо сплати 4% згідно з п.1.2 Тарифів, і сплата 4% від залишку неповернутого боргу (кредитного ліміту) в разі його неповернення у відповідні строки, залежала від дій відповідача та його часом користування кредитним лімітом, тому доводи відповідача спростовуються змістом кредитного договору, які позичальник схвалив, погодив, підписав, та певний час належним чином виконував. 
Окрім того, АТ «Ідея Банк» вважав за необхідне додатково надати розрахунок (перерахунок) заборгованості за кредитним договором, який здійснено згідно із умовами договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, угоди №С-001-108612-21-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки від 07.04.2021 року та Тарифів, які розміщені на сайті банку, але без комісії, встановленої п.1.2 Тарифів, та з урахуванням сплаченої комісії в рахунок погашення іншої заборгованості по кредитному договору і, відповідно до якого, заборгованість відповідача станом на 13.04.2023 року становила 60391 грн. 05 коп. Також, оскільки після 13.04.2023 року по кредитному договору в погашення заборгованості надійшли кошти в сумі 30392 грн. 02 коп., зокрема, які стягнуті з відповідача в примусовому порядку, остаточна заборгованість відповідача по кредитному договору без комісії, встановленої п.1.2. Тарифів, та із зарахуванням сплаченої комісії в погашення іншої заборгованості по кредитному договору, станом на 02.05.2024 року, становить 29999 грн. 03 коп. Просить врахувати письмові пояснення під час розгляду апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 31.07.2024 року, є дата складення повного судового рішення – 02.08.2024 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з п.п.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що 07.04.2021 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 підписано угоду про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та страхування №С-001-108612-21-980, яка діє згідно з умовами договору комплексного банківського обслуговування (ДКБОФО), що затверджений розпорядженням банку, з усіма змінами та доповненнями до нього, діюча редакція якого розміщена в загальнодоступному місці банку та на його сайті, інтеренет-сторінці банку за електронною адресою www.ideabank.ua. Тарифи та заява про відкриття поточного рахунку та приєднання до публічної пропозиції договору комплексного банківського обслуговування (ДКБО) і приєднання до публічної пропозиції укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку АТ «Ідея Банк» є невід`ємною частиною ДКБО.
Згідно з п.3 угоди, банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку на наступних умовах: 3.1 Максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200000 грн.; 3.2 Строк дії кредитного ліміту складає 12 місяців з можливістю автоматичної пролонгації, згідно з умовами ДКБОФО; 3.3 Ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення Угоди, становить 58500 грн. та може бути змінений в межах встановленого угодою максимального ліміту кредитної лінії за ініціативою банку, про що клієнта буде додатково повідомлено; 3.4 Процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24,00% річних згідно Тарифів Банку; 3.5 Розмір обов`язкового мінімального платежу (ОМП) встановлюється Тарифами та ДКБО.
Нанесенням власноручного підпису під цією угодою позичальник акцептує публічну пропозицію про приєднання до ДКБОФО, яка зберігається на офіційному сайті Банку www.ideabank.ua, публічну пропозицію укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку АТ «Ідея Банк» (оферта), яка розміщена на офіційному веб-сайті банку, підтверджує, що в день укладення цієї угоди у відділені банку або кредитного посередника, за його вибором, йому надано та ним отримано примірник ДКБОФО та Тарифів, вони йому зрозумілі і не потребують додаткового тлумачення. 
Банк виконав свої обов`язки за угодою №С-001-108612-21-980 про відкриття кредитної лінії належним чином, що підтверджується виписками з рахунку позичальника та розрахунками заборгованості.
Натомість, відповідачем умови угоди виконувались неналежним чином, внаслідок чого АТ «Ідея Банк» направив ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень кредитних зобов`язань, у якій вимагав терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме: достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами.
Заборгованість відповідача за кредитним договором, станом на 13.04.2023 року, складає 107903 грн. 14 коп., з яких: основний борг – 60796 грн. 79 коп., прострочений борг – 13303 грн. 21 коп., прострочені проценти – 33803 грн. 14 коп.
Згідно з випискою по рахунку клієнта фізичної особи №100000-2023/0413 за період з 02.09.2016 року по 13.04.2023 року, ОСОБА_1 нараховувалася комісія за санкціоновану перевитрату та перенесення цієї комісії за кредит на прострочення. 
За змістом укладеної 07.04.2021 року угоди №С-001-108612-21-980, сторони погодили плату позичальником коштів за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 4% в місяць від залишку заборгованості станом на розрахункову дату. 
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому (частина друга статті 1050 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.
Разом з тим, відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, станом на дату укладення договору в цій справі) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Згідно з Правилами про споживчий кредит, затвердженими постановою правління Національного банку України від 08 червня 2017 року №49 (чинними на час укладення угоди №С-001-108612-21-980 від 07.04.2021 року), банком передбачалось внесення плати за додаткові та супутні послуги, зокрема: за обслуговування кредитної заборгованості; розрахунково-касове обслуговування; комісія за надання кредиту; інші послуги банку. Під іншими послугами мала бути зазначена інформація за кожним видом платежу (тобто, у разі розширення переліку платежів перелік колонок має бути відповідно доповнений).
Аналіз чинних на той час норм та встановлених обставин дає підстави для висновку стверджувати, що станом на 07.04.2021 року була передбачена плата за обслуговування кредитної заборгованості. Водночас, «нарахування щомісячної плати за санкціоновану перевитрату» не було передбачено умовами укладеної між сторонами угоди.
Зважаючи на те, що угода №С-001-108612-21-980 укладена 07.04.2021 року і жодні зміни до неї не вносились, відповідно, банк не міг здійснювати нарахування щомісячної плати за санкціоновану перевитрату. 
Відтак, позивач ототожнив плату за обслуговування кредитної заборгованості із платою за несанкціоновану перевитрату, що не узгоджується з умовами укладеного між сторонами кредитного договору (угоди).
Із наданої позивачем виписки неможливо встановити, з якої суми здійснювалось нарахування плати за санкціоновану перевитрату, що унеможливлює перевірити правильність такого нарахування. 
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 12.09.2023 року в цивільній справі №204/224/21, констатуючи відсутність виключної правової проблеми з приводу встановлених банками різного роду комісій у кредитних договорах, які є нікчемними, наголосила на тому, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає, передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема, справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією з яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема, надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі (а) за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи (б) за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи (в) за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
Для кваліфікації умови кредитного договору як оспорюваної чи нікчемної має значення не назва комісії, а її зміст, тобто перелік дій банку, за які він цю комісію передбачив. 
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (Закон №1734-VIII), умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) зазначено, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається в резолютивній частині судового рішення.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
В постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У справі, яка переглядається, АТ «Ідея Банк» скористався правом надати докази на підтвердження заборгованості відповідача перед банком, з урахуванням положень умов договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, угоди №С-001-108612-21-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки від 07.04.2021 року та Тарифів, які розміщені на сайті банку, без щомісячної плати за санкціоновану перевитрату та з урахуванням сплачених коштів на погашення нарахованої цієї плати.
Згідно проведеного перерахунку, заборгованість відповідача станом на 13.04.2023 року становила 60391 грн. 05 коп. 
Зважаючи на викладене й те, що після ухвалення судом заочного рішення в рахунок погашення заборгованості надійшли кошти в розмірі 30392 грн. 02 коп., які були стягнуті в примусовому порядку, про що вказує сам АТ «Ідея Банк», заборгованість відповідача перед банком станом на 02.05.2024 року складає 29999 грн. 03 коп. 
Будь-яких заперечень щодо наявної заборгованості від відповідача не надходило. 
Наведене свідчить про часткову обґрунтованість вимог апеляційної скарги відповідача та згоду позивача на зменшення розміру стягуваної заборгованості.
Отже, рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині визначення розміру стягуваної з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, зменшивши його до 29999 грн. 03 коп. 
За вимогами ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням наведених вище положень ст.141 ЦПК України та результатів розгляду справи апеляційним судом, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ «Ідея Банк» підлягає до стягнення судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 746 грн. 20 коп., а з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 – судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1850 грн. 86 коп. 
Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи викладене, з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1104 грн. 66 коп., у зв`язку з чим, оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат також підлягає зміні. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381-384 ЦПК України, суд

                                       п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2023 року в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Ідея Банк», змінити, зменшивши його до 29999 гривень 03 копійок.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2023 року в частині розподілу судових витрат змінити. 
Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1104 гривень 66 копійок.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 02 серпня 2024 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                                                А.В. Ніткевич