П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 серпня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/2886/24	

 	                            Головуючий в 1 інстанції:  Катаєва Е. В.                                      Місце ухвалення рішення: м. Одеса    	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –   Лук`янчук О.В.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Ступакової І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням позовної заяви про виправлення недоліків, просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2022 по 23.12.2023 включно; 
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2022 по 23.12.2023 у сумі 115521,09 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що йому затримано виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 18.08.2019 року понад період затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 26.09.2016 по 28.02.2018 року та оскільки крайня дата періоду який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №420/1365/23 це 29.12.2022 року, а остаточну виплату індексації грошового забезпечення відповідачем здійснено 24.12.2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року на 359 днів
Вважаючи протиправними дії відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії –  задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі  65 095,95 грн
У задоволені решти позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що спір про належні позивачеві суми при звільненні виник через декілька років після звільнення, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах не настало передбачених у частині другій статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 26.09.2016 року по 18.08.2019 року проходив військову службу та наказом від 19.08.2019 року №177 звільнений з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту та виключений зі списків особового складу. 
При звільненні не була сплачена у повному обсязі індексація грошового забезпечення та він 17.02.2020 року звернувся до відповідача із заявою, проте отримав відповідь про відсутність заборгованості по індексації, що стало підставою для звернення до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 року у справі №420/2867/20 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016 року по 19.08.2019 року включно.
На виконання рішення від 04.06.2020 року військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016 року по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2016 року в сумі 3177,03 грн.
Не погоджуючись із застосованим базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивач повторно звернувся до суду та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 року у справі №420/15978/21 задоволено його позов та, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період 26.09.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.
30.12.2022 року на виконання рішення суду від 04.01.2022 року у справі №420/15978/21 відповідачем виплачено на його користь індексацію у розмірі 64831,90 грн.
З метою виплати компенсації за звільнення без повного розрахунку позивач звернувся до суду з позовом, в якому, зокрема, просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 року по 29.12.2022 року включно в сумі 373 475 гривень 86 копійок
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 року у справі №420/1367/23 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 20.08.2019 року по 20.02.2020 року включно в сумі 65095,95грн.
Разом з цим залишилась невиплаченою індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 18.08.2019 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 року у справі №420/1365/23 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 року по 19.08.2019 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 “Порядку проведення індексації грошових доходів населення”, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078 (далі Порядок №1078).
24.12.2023 року на виконання рішення суду від 17.07.2023 року у справі №420/1365/23 відповідачем виплачено на його користь індексацію у розмірі 65808,00грн
Позивач вказує, що йому затримано виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 18.08.2019 року понад період затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 26.09.2016 по 28.02.2018 року та оскільки крайня дата періоду який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №420/1365/23 це 29.12.2022 року, а остаточну виплату індексації грошового забезпечення відповідачем здійснено 24.12.2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року на 359 днів
Вважаючи протиправними дії відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Суд першої інстанції, виходив з наявності підстав для  часткового задоволення   позовних  вимог   позивача та з урахуванням положень нової редакції ст.117 КЗпПУ стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року у розмірі 65 095,95 грн. При цьому визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 43 Конституції України  встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно  статті 4 КЗпП України  законодавство про працю складається з  Кодексу законів про працю України  та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Предметом даного адміністративного позову є наявність правових підстав для виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні згідно до статей  116,  117 КЗпП України.
Відповідно до приписів абзацу 1  статті 3 Кодексу законів про працю України  законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно із  статтею 4 КЗпП України  законодавство про працю складається з  Кодексу законів про працю України  та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Ні  Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року  за  №2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку Військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18.
Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів  Кодексу законів про працю України.
Відповідно до  ст.116 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із  ст.117 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях  116,  117 КЗпП України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Метою встановлення передбаченої  статтею 117 КЗпП України  відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша  статті 117 КЗпП України  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022  в  статтю 117 КЗпП України  внесено зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені  статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Позивач вказує, що йому затримано виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 18.08.2019 року понад період затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 26.09.2016 по 28.02.2018 року та оскільки крайня дата періоду який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №420/1365/23 це 29.12.2022 року, а остаточну виплату індексації грошового забезпечення відповідачем здійснено 24.12.2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року на 359 днів
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням суду по справі 420/1367/23 стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20.08.2019 року по 29.12.2022 року, тобто період, якій охоплював період як до так і після 19 липня 2022 року.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, у даній справі предметом спору є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року щодо нарахування та виплати іншої частині індексації грошового забезпечення, тобто період, якій виник після набрання чинності нової редакції ст.117 КЗпПУ, яка передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.
Так, середньоденне грошове забезпечення позивача при звільненні складало 351,95 грн.
Як вірно зазначено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, з урахуванням положень нової редакції ст.117 КЗпПУ середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року становить 65 095,95 грн (351,87 грн. х 185).
Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано правову позицію Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20 суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
  Так, позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, яка ухвалена в часі пізніше, ніж  постанови, на які посилається скаржник, стосувалася інших аспектів застосування статті 117 КЗпП України, а саме: чи припиняється обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за затримку розрахунку після прийняття судом рішення про стягнення відповідних сум, належних працівнику при звільненні.
  У справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, у зв`язку з чим відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Отже, задля забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів Суд має враховувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені існуючі підходи щодо застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Отже, інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційні скарги на нього слід залишити без задоволення
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5  статті 328 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлений 06 серпня 2024 року.

Головуючий суддя:                                                                                             О.В. Лук`янчук  

Суддя:                                                                                                                  А.І. Бітов

Суддя:                                                                                                                           І.Г. Ступакова