Справа № 159/5348/23 	Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О. 	
Провадження № 22-ц/802/637/24  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 липня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,    
секретар судового засідання Ганжа М. І.,
з участю представника відповідача: АТ КБ «ПриватБанк» Мельник В. М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про припинення договору поруки, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2024 року,

                                          В С Т А Н О В И В :
13 вересня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що у серпні 2021 року у телефонному режимі від працівника виконавчої служби він дізнався про те, що буде проводитись опис його майна, як поручителя з метою погашення заборгованості по кредитному договору ОСОБА_2 на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду від 2015 року. 
Жодних документів із виконавчої служби він не отримував, лише 20 серпня 2021 року ОСОБА_2 йому передала копію постанови від 24 червня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 51511076 із супровідним листом на його ім`я. 
Разом із тим, у виконавчому листі не вірно було зазначено його адресу, а тому він відповідно і не міг отримати документи із вимогою про погашення кредитної заборгованості.
Серед наданих йому в серпні 2021 року документів також була і додаткова угода № 2 від 15 листопада 2013 року до кредитного договору № VOKVGA00001412 від 30 травня 2007 року, яка ним, як поручителем не підписувалася і про її існування він не знав.
04 червня 2007 року між банком і ним було укладено договір поруки № VOKVGA00001412/1, предметом якого було надання ним поруки перед банком за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № VOKVGA00001412 від 30.05.2007 щодо повернення кредиту у розмірі 15 000 доларів США та процентів за користування кредитом, визначених умовами договору.
Разом із тим, на час підписання договору поруки банк його не повідомив, що фактично кредитні кошти у розмірі 15 000 доларів США Галушко уже отримала 31.05.2007 без поручительства.
Якби він володів такою інформацією, то цей договір не уклав би.
Вважає, що працівники банку, пояснюючи, що лише за наявності поручителя нададуть кредит ОСОБА_2 , обманним шляхом спонукали його до укладення договору поруки.
Укладеною між банком і ОСОБА_2 15 листопада 2013 року додатковою угодою банком було збільшено його відповідальність без його згоди та відома, а тому договір поруки повинен бути припинений на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.
Ураховуючи наведене, просив визнати припиненим з 15 листопада 2013 року договір поруки № VOKVGA00001412/1 від 04 червня 2007 року, укладений між ним та банком.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2024 року в позові відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове – про задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідачка ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу по подала.
У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу заперечила та просить залишити її без задоволення.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.
Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно з вимогами п. п. 1-5 ч. 1 та ч. 2 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Позивач звернувся із позовом у вересні 2023 року та згідно із позовною заявою підставою для визнання припиненим договору поруки зазначив ч. 1 ст. 559 ЦК України, обґрунтовуючи вимоги укладенням 15.11.2013 між банком і ОСОБА_2 додаткової угоди № 2 до кредитного договору № VOKVGA00001412 від 30 травня 2007 року, яка ним, як поручителем не підписувалася і про її існування він не знав (а.с.1-3).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України (у редакції станом на 15.11.2013) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Таким чином, зазначена правова норма встановлює припинення поруки, а не припинення договору поруки.
Судом встановлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року було задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №VOKVGA00001412 від 30.05.2007 у розмірі 311 986 грн 21 коп. та судові витрати (а.с.79-82).
Це рішення суду набрало законної сили.
Із досліджених як судом першої інстанції, так і апеляційним судом матеріалів  цивільної справи № 159/1060/15-ц встановлено, що у лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №VOKVGA00001412 від 30.05.2007.
Для підтвердження позовних вимог банк надав суду, серед інших, наступні докази:
- копію укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 кредитного договору №VOKVGA00001412 від 30.05.2007 (аркуші 12-14 справи);
- копію укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 договору поруки № VOKVGA00001412/1 від 30.05.2007, підписаного ОСОБА_1 04.06.2007, предметом якого було надання поручителем поруки перед банком за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № VOKVGA00001412 від 30.05.2007 щодо повернення кредиту у розмірі 15 000 доларів США та процентів за користування кредитом, визначених умовами договору (аркуші 15-зворот – 16 справи);
- копію укладеної 15.11.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 додаткової угоди № 2 до кредитного договору №VOKVGA00001412 від 30.05.2007 (аркуші 53-54 справи);
- копію укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 договору поруки, підписаного ОСОБА_1 15.11.2013, у п. 18 якого зазначено: дата укладення цього договору: 15 листопада 2013 року, № VOKVGA00001412/1 (аркуш 55 справи).
Судом при ухваленні рішення від 30.04.2015 про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором досліджувалися усі наявні у справи докази.
Крім того, ОСОБА_1 брав особисту участь у розгляді тієї справи і визнав повністю заявлені до нього вимоги.
Наведені обставини спростовують посилання ОСОБА_1 , що він до серпня 2021 року не знав про укладення 15.11.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 додаткової угоди № 2 до кредитного договору №VOKVGA00001412 від 30.05.2007.
Крім того, звертаючись до суду із цим позовом, він взагалі не зазначив про укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ним договір поруки, підписаний ним 15.11.2013.
Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
                                       П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.    

Головуючий – суддя    

Судді