ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 червня 2024 року
м. Київ
справа № 199/10168/21
провадження № 61-5572св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом)- Дніпровська міська рада, відповідачі (позивачі за зустрічним позовом):ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють як законні представники від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,	
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління - служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення 
Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська 
від 06 жовтня 2022 року у складі судді Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 березня 2023 року у складі колегії суддів Зайцевої С. А., Биліни Т. І., Максюти Ж. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють як законні представники від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління - служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок під літ. «А-4-5» за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 20 травня 2004 року № 1435.
Згідно з рішеннями Дніпровської міської ради від 10 лютого 2021 року № 6/3 «Про затвердження структури виконавчих органів Дніпровської міської ради, загальної чисельності працівників Дніпровської міської ради та її виконавчих органів», від 24 лютого 2021 року № 84/4 «Про внесення змін до рішення міської ради від 21 грудня 2016 року № 33/17 «Про затвердження Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради» 
(зі змінами), Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради передано функції ведення квартирного обліку та розподілу житлового фонду, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста, відомчого житлового фонду та гуртожитків, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста.
Департамент житлового господарства міської ради листом від 20 липня 
2021 року № 3/9-3230 повідомив Дніпровську міську раду, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 12 липня 2021 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору 
купівлі-продажу від 01 червня 2021 року.
Також Департамент житлового господарства міської ради листом 
від 02 серпня 2021 року № 3/9-3475 вказав, що відповідно до архівних даних приватизаційних справ департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до даних картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб 
від 01 червням 2021 року ОСОБА_5 , яка була зареєстрована у квартирі 
АДРЕСА_1 , знята з реєстрації місця проживання 31 травня 2021 року у зв`язку зі смертю.
Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Дніпро) (далі - Центральний ВДРАЦС УДР Південно-Східного МРУ Міністерства юстиції (місто Дніпро)) листом 
від 24 квітня 2021 року № 839/05.1-42 повідомив, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про смерть від 30 березня 2020 року № 507 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по Амур-Нижньодніпровському районному у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану. Дата смерті - 
ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01 червня 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2021 року, який укладений 
між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діяли як законні представники від імені та в інтересах свого малолітнього сина 
ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М. О. та зареєстрований в реєстрі за № 228, номер запису про право власності 42263942.
Пунктом 1.3. договору купівлі-продажу від 01 червня 2021 року визначено, що квартира, яка відчужується, належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 березня 2007 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням від 14 березня 2007 року № 2/54-07. Право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради (далі - КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради) та записано в реєстрову книгу № 123п за реєстровим № 73.
Посилаючись на вказане вище, Дніпровська міська рада просила суд витребувати від ОСОБА_3 в особі законних представників 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,7 кв. м, житловою площею 35,4 кв. м, яка складається: 1 - коридор, 2 - житлова, 3 - житлова, 4 - туалет, 5 - ванна, 6 - кухня, 7 - комора, 8 - коридор, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2373956412101).
У лютому 2022 року  ОСОБА_3 в особі законних представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління - служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3 , не може входити до предмета позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки Дніпровська міська рада відповідно до статей 331, 334 ЦК України не є та не була власником спірного об`єкта нерухомості.
Оскільки договір купівлі-продажу оформлювався на неповнолітню особу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на виконання підпункту 3.1. Глави 1 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 
2012 року № 296/5, нотаріус повинен перевірити наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких правочинів, для оформлення договору купівлі-продажу від 01 червня 2021 року надавалося рішення Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 31 травня 2021 року № 128. Перед тим, як квартира перейшла до ОСОБА_3 відбувалася перевірка всіх правовстановлюючих документів на момент укладання договору купівлі-продажу від 01 червня 2021 року нотаріусом, який оформлював та реєстрував правочин, та Виконавчим комітетом 
Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради при винесені рішення від 31 травня 2021 року № 128. Таким чином, ОСОБА_3 є належним власником квартири АДРЕСА_1 , яка придбана за договором купівлі-продажу від 01 червня 2021 року.
Посилаючись на вказане вище,  ОСОБА_3 в особі законних представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яка набута ним за договором купівлі-продажу від 01 червня 2021 року; визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 06 жовтня 2022 року у задоволенні первісного позову Дніпровської міської ради та зустрічного позову ОСОБА_3 в особі законних представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісних позовних вимог мотивоване тим, що за архівними даними приватизаційних справ Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 . Проте, вказана інформація не може бути розцінена як належний та допустимий доказ на підтвердження обставин, на які посилається Дніпровська міська рада, оскільки має лише інформативний характер та не підтверджує недійсність свідоцтва про право власності від 14 березня 2007 року, виданого 
УЖГ Дніпровської міської ради на підставі розпорядження № 2/54-07. 
Тому позовні вимоги в частині вирішення первісних позовних вимог не підлягають задоволенню.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Дніпровська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку в частині вирішення первісних позовних вимог.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 09 березня 2022 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська 
від 06 жовтня 2022 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині мотивована тим, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні первісного позову, оскільки Дніпровська міська рада не довела належними та допустимими доказами на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог до апеляційного суду не оскаржувалось, тому в апеляційному порядку в цій частині не переглядалось.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2023 року, Дніпровська міська рада просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог до касаційного суду не оскаржуються, тому в касаційному порядку в цій частині не переглядаються.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 904/9641/16, від 21 березня 2018 року у справі № 904/9652/16 
та постановах Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року у справі 
№ 6-14цс13, від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14, від 30 вересня 
2014 року у справі № 43/440-6/231 (№ 3-122гс14), від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16. 
Касаційна скарга мотивована тим, що свідоцтво, яке підтверджувало право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , не видавалось. Крім того, спірне майно вибуло від власника - Дніпровської міської ради - поза волею останнього, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади міста Дніпра.
Доводи інших учасників справи
У травні 2023 року ОСОБА_3 в особі законних представників 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 2007 року, яке видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно із розпорядженням від 14 березня 2007 року № 2/54-07. Право власності зареєстровано КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради та записано в реєстрову книгу № 123п за реєстровим № 73.
01 червня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як законними представниками малолітнього ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладений договір купівлі-продажу квартири 
 АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М. О., зареєстрований в реєстрі за № 228.
На підставі вказаного договору купівлі-продажу та рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М. О. внесено запис про реєстрацію за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права власності на зазначену квартиру.
Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 02 серпня 2021 року № 3/9-3475 за архівними даними приватизаційних справ Департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири  АДРЕСА_1 .
Згідно з відповіддю КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради від 07 серпня 
2020 року № 8753 житловий будинок під літ. «А-4-5» на 
АДРЕСА_1 , до якого увійшла квартира № 13 , станом на 31 грудня 2012 року, зареєстрований за балансоутримувачем Комунальним 
житлово-експлуатаційним підприємством № 19 (далі - КЖЕП № 19) 
на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради 
від 20 травня 2004 року № 1435, про що 17 вересня 2008 року зроблено запис в реєстрову книгу № 46ЖЮ за реєстровим номером № 4465-166.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскарженій частині відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема постанову Верховного Суду 
від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження 
№ 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови 
у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Звертаючись до суду з позовом, Дніпровська міська рада як на підставу своїх порушених прав послалася на те, що свідоцтво про право власності 
від 14 березня 2007 року, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження від 14 березня 2007 року № 2/54-07, ОСОБА_4 не видавалося. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини восьмої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин 
речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження 
№ 12-122гс18)).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно 
до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).
Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», 
від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04).
У постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16, на яку посилається особа, що подала касаційну скаргу, Верховний Суд України зробив висновок, що «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР 
від 17 липня 1997 року. Стала практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується».
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження 
№ 14-235цс18), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо 
(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року 
у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).
Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі 
№ 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.
Вирішуючи спір в частині первісних позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.
Суди встановили, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2021 року, який укладений між 
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діяли як законні представники від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 .
Отже, на теперішній час право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_3 .
Заперечуючи проти позовних вимог Дніпровської міської ради, відповідачі 
(за первісним позовом) зазначали, що факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Витребування спірної квартири у ОСОБА_3 , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки в такому випадку на ОСОБА_3 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18).
Разом з тим, відсутність інформації з архівних даних щодо передачі 
у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 не може бути розцінена як належний та допустимий доказ на підтвердження обставин, на які посилається позивач за первісним позовом, оскільки має лише інформативний характер та не підтверджує недійсність свідоцтва про право власності від 14 березня 
2007 року, видане УЖГ Дніпровської міської ради на підставі розпорядження № 2/54-07. 
Відповідних доказів Дніпровська міська рада на підтвердження або спростування не надала, правом заявляти клопотання про витребування доказів не скористалася.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши, що Дніпровська міська рада не довела належними та допустимими доказами, що спірне майно є власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, вибуло поза її волею та не передавалось у приватну власність, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю.
Як на підставу касаційного оскарження заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 904/9641/16, від 21 березня 2018 року у справі № 904/9652/16 та постановах Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року у справі № 6-14цс13, від 11 червня 
2014 року у справі № 6-52цс14, від 30 вересня 2014 року у справі 
№ 43/440-6/231 (№ 3-122гс14), від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16.
У постанові від 20 березня 2018 року у справі № 904/9641/16 Верховний Суд, погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, зазначив, що спірне нерухоме майно вибуло від власника поза волею останнього, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади міста Дніпра шляхом витребування вказаного майна у відповідача, добросовісного набувача, в порядку статті 388 ЦК України. Суди також дійшли висновків, що положення про позовну давність на дані правовідносини не розповсюджуються.
У постанові від 21 березня 2018 року у справі № 904/9652/16 Верховний Суд, погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, вказав, що спірне комунальне майно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпропетровська поза волею громади, інтереси якої представляє Дніпропетровська міська рада, іншим шляхом (шляхом вчинення ліквідатором боржника у справі про банкрутство дій з перевищенням повноважень, про що є відповідна ухвала суду у справі про банкрутство).
У постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року у справі 
№ 6-14цс13 предметом позову є визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, витребування земельної ділянки з незаконного володіння.
У постанові від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 Верховний Суд виснував, що «частина перша статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».
Відсутні підстави вважати, що суди у справі, яка переглядається, не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 904/9641/16, від 21 березня 2018 року у справі № 904/9652/16 та постановах Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року у справі 
№ 6-14цс13, від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14, оскільки висновки в указаних справах не є суперечливими. Суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи.
У постанові Верховного Суду від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15 предметом є визнання незаконним та скасування рішення Бердянської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування запису та повернення земельної ділянки.
У постанові від 30 вересня 2014 року у справі № 43/440-6/231 (№ 3-122гс14) Суд касаційної інстанції, скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, погодився із висновками останнього про те, що спірне майно вибуло із володіння держави в особі Міністерства оборони України поза його волею, внаслідок винесення судом ухвали про затвердження мирової угоди, яку в подальшому було скасовано.
Висновки, викладені у постановахВерховного Суду України від 30 вересня 2014 року у справі № 43/440-6/231 (№ 3-122гс14) та від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15, та у справі, що переглядається, а також встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Постанова Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі 
№ 6-2776цс16 була предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитку у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 13 січня 2020 року у справі № 910/4473/16, від 12 червня 2019 року у справі № 916/1986/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18, 
від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.
Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.
Отже, доводи касаційної скарги про те, що свідоцтво, яке підтверджувало право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , не видавалось, колегія суддів не бере до уваги як безпідставні.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди 
з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог
статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
У справі, яка переглядається, колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень в оскаржуваній частині з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, дійшла висновку, що судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів в оскаржуваній частині.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії судові рішення в частині вирішення первісних позовних вимог є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в частині вирішення первісних позовних вимог - без змін, оскільки доводи касаційної скарги в цій частині висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська 
від 06 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 09 березня 2023 року в частині вирішення позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють як законні представники від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління - служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк