ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

25 вересня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/11440/23
Головуючий у першій інстанції – Ченцова С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1088/24

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з   розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І., 
із секретарем: Зіньковець О.О., 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідачі: Головне управління національної поліції в Чернігівській області, Державна казначейська служба України;
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління національної поліції в Чернігівській області, ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 червня 2024 року (ухвалене у м. Чернігові, повний текст складено 07 червня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Чернігівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

                                      У С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління національної поліції в Чернігівській області (далі – ГУНП в Чернігівській області), Державної казначейської служби (далі – ДКСУ), в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що 05 лютого 2013 року він звернувся до ЧМВ УМВС України із заявою про вчинення судово-медичним експертом ОСОБА_2 злочину, відомості щодо якого внесено до ЄРДР за № 12013260010001020. Підставою для цього звернення стало наступне. 07 березня 2003 року на 72 км автодороги Кіпті-Глухів-Бачівськ сталася ДТП, у якій позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження та близько місяця знаходився в стані коми. Іншим учасником ДТП був ОСОБА_3 , якому у березні 2006 року пред`являлось обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України. Для встановлення винуватості позивача у скоєному ДТП, ОСОБА_3 ввійшов у змову зі слідчими та експертами, у результаті чого судово-медичний експерт ОСОБА_2 вчинив підроблення та підлог експертного висновку від 05 червня 2006 року.
Указував, що перевіркою прокуратури м. Чернігова встановлено те, що наведений судово-медичний висновок ніколи не видавався, не реєструвався та в законний спосіб не отримувався, хоча саме його покладено в основу звинувачення ОСОБА_1 у скоєнні злочину та наступного засудження. Досудове розслідування за його заявою від 05 лютого 2013 року розпочато за попередньою кваліфікацією за ч. 1 ст. 358 КК України, згодом перекваліфіковано на  ч. 1 ст. 384 КК України. До теперішнього часу  досудове розслідування  триває, слідство фактично не проводиться, відповідач імітує якісь дії з метою закриття справи. Кримінальне провадження періодично закривають, проте за його скаргами слідчі судді наведені постанови неодноразово скасовували.
Наголошував на тому, що внаслідок повної бездіяльності та непрофесіоналізму правоохоронних органів він зазнав моральної шкоди, оскільки впродовж багатьох років намагається відновити порушені права, у зв`язку з чим втратив нормальний ритм життя, весь час витрачає на вивчення кримінального законодавства, написання клопотань, заяв, скарг, пояснень та відвідування органів досудового розслідування, байдужість яких змушує ОСОБА_1 самостійно збирати необхідні докази, що завдає йому душевних страждань. Він постійно перебуває у стані безпорадності, невизначеності та страху за своє життя та здоров`я, що, в свою чергу, спричиняє емоційну невпевненість, завдає постійні психоемоційні травми та триваючі моральні страждання. Завдану моральну шкоду оцінює у 100 000 грн.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 червня 2024 позовні вимоги  ОСОБА_1 до ГУНП в Чернігівській області, ДКСУ про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1   40 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
У апеляційній скарзі ГУНП в Чернігівській області, вважаючи рішення суду необґрунтованим та посилаючись на неповне дослідження обставин справи, просить скасувати судове рішення та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не з`ясував, яких саме моральних страждань зазнав ОСОБА_1 та чим вони безпосередньо підтверджуються.
Відповідач зазначає про відсутність у даній справі обставин, передбачених ст. 1176 ЦК України та ст. 1, 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», існування яких є обов`язковим для відшкодування особі моральної шкоди, зокрема, підозра ОСОБА_1 не повідомлялася, до суду обвинувальний акт не скеровувався, виправдувальний вирок не виносився.
Указує, що позивач належними та допустимими доказами не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на його думку, внаслідок бездіяльності слідчого та тривалого досудового розслідування, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач наголошував на бездіяльності та спеціальному затягуванні досудового розслідуванні, проте від початку кримінального провадження за заявою ОСОБА_1 слідчими СВ Чернігівського МВП, а в подальшому – відділом дізнання Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області постійно та систематично проводилися слідчі та процесуальні дії, приймалися процесуальні рішення в порядку КПК України, проте суд першої інстанції критично поставився до вчинених дій дізнавача Чернігівського РУП та не в повній мірі дослідив довідку про хід кримінального провадження.
Звертає увагу на те, що проведення допитів великої кількості свідків у кримінальному провадженні, проведення судово-товарознавчої та двох судово-медичних експертиз, обсяг запитів та клопотань, проведення слідчого експерименту потребують значних зусиль та часу, у зв`язку з чим принцип розумності строків досудового розслідування слідчими та дізнавачами не порушено.
Стверджує про відсутність належних доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральних страждань у ході досудового розслідування. Навіть за умови, що така шкода була б завдана, такі витрати у розумінні КПК України відносяться до витрат, завданих кримінальним правопорушенням і порядок їх стягнення визначається кримінально-процесуальним законодавством. При визначенні розміру відшкодування повинні враховуватися вимоги розумності і справедливості, натомість позивачем не подано жодного документального або логічного обґрунтування заявленого ним розміру морального відшкодування.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду таким, що не відповідає обставинам справи та нормам діючого законодавства, просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовуючи ці доводи, позивач зазначає про відсутність у рішенні суду мотивованого обґрунтування визначеного до стягнення розміру моральної шкоди. 
На переконання заявника, у позові він навів достатньо доказів того, що бездіяльність слідчого істотно обмежила його інтереси та реалізацію прав, гарантованих нормами національного і міжнародного права, а також доказів фальсифікації медичної експертизи, яку покладено в основу обвинувального вироку щодо нього.
Указує на відсутність справедливого досудового розслідування кримінального провадження, що призвело до неможливості перегляду вироку суду відносно нього, що є наслідком постійних значних моральних страждань, які негативно впливають на його сімейне життя, можливість спокійно працювати та відпочивати. 
Вважає, що при визначенні розміру морального відшкодування районний суд надав лише обґрунтування щодо встановленої надмірної тривалості кримінального провадження і зовсім проігнорував свідоме ухилення працівників органу досудового розслідування від встановлення необхідних для перегляду вироку суду обставин.
Наголошує, що визначення судом першої інстанції розміру моральної шкоди у тисячу доларів явно не є співмірною з тим психологічним знущанням корумпованої правоохоронної системи над позивачем впродовж 20 років, що позбавляє його можливості реабілітувати себе перед оточуючими та зумовлює постійне перебування в стані реального морального тиску та нервово-психологічних страждань.
Наданий ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу ГУНП в Чернігівській області не приймається до уваги апеляційним судом через невідповідність вимогам ч. 4 ст. 360 ЦПК України, оскільки до нього не надано письмових доказів надсилання копії відзиву стороні відповідача (постанови ВП ВС від 07 серпня 2019 року у справі № 757/43793/18 та від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15).
У наданому на апеляційні скарги відзиві ДКСУ, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 та вважаючи обґрунтованою апеляційну скаргу ГУНП в Чернігівській області, просить у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити у повному обсязі, а апеляційну скаргу ГУНП в Чернігівській області задовольнити щодо прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Доводи відзиву зводяться до того, що наявність численних ухвал слідчих суддів про скасування постанов про закриття кримінального провадження та зобов`язання слідчих розглянути клопотання позивача не є відповідними доказами доведеності усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності, а лише свідчать про реалізацію позивачем свого процесуального права на оскарження рішень слідчих під час досудового розслідування в межах кримінального провадження. Сам факт тривалого досудового розслідування не свідчить автоматично про протиправність дій службових осіб правоохоронних органів та завдання моральної шкоди.
ДКСУ наголошує, що доводи позивача щодо спричинення йому тривалих моральних страждань не доведено в позові, не надано належних доказів на підтвердження обсягу і характеру моральних страждань, як то виписок з лікувальних закладів, довідок лікарів, висновку експертів, тощо. Позивач обмежився лише загальними посиланнями на незаконність дій та бездіяльність правоохоронних органів, не довівши причинно-наслідкового зв`язку між діяннями заподіювача шкоди та завданою шкодо.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача та представника ДКСУ, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що органом досудового розслідування  шість разів  виносились постанови про закриття кримінального провадження № 12013260010001020 від 07 лютого 2013 року, у якому ОСОБА_1 є потерпілим, які були скасовані у судовому порядку за скаргами позивача. ОСОБА_1 неодноразово звертався зі скаргами на дії та бездіяльність органу досудового розслідування. Наведені обставини свідчать про відсутність контролю та належного нагляду за досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні. Суд констатував, що внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування, неодноразового протиправного закриття кримінального провадження, позивач змушений був докладати додаткових зусиль для відновлення його прав, що безумовним чином призвело до завдання йому  моральної шкоди. 
Визначаючи розмір морального відшкодування, районний суд врахував характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, засади співмірності, виваженості та справедливості та інші обставини. Суд указав, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 100 000 грн, тому, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності, дійшов висновку, що достатньою компенсацією відшкодування моральних збитків буде стягнення на користь позивача 40 000 грн. При цьому судом  враховано, що за дії та бездіяльність державних органів відповідальність покладається саме на державу, а не безпосередньо на орган, що допустив порушення. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з прийнятим висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03 вересня 2007 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у вигляді штрафу в сумі 600 грн без позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів. Згідно з ч. 1 п. 2 ст. 49 КК України засудженого ОСОБА_1 звільнено від призначеного судом покарання у зв`язку з закінченням строків давності (т. 1 а.с. 161-165). Потерпілим у даній справі визнаний ОСОБА_4 .
Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 19 березня 2008 року вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03 вересня 2007 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (т. 1 а.с. 166-169). Постановою Верховного Суду України від 13 жовтня 2008 року ОСОБА_1 відмовлено у витребуванні кримінальної справи щодо нього (т. 1 а.с. 170).
05 лютого 2013 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ЧМВ УМВС України в Чернігівській області із заявою про факт фальсифікації судово-медичним експертом Чернігівського ОБСМЕ Кияшко Ю.В. при провадженні судово-медичної експертизи на предмет встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_4 у кримінальній справі (т. 1 а.с. 10-11).
06 лютого 2013 року за заявою ОСОБА_1 Чернігівським ВП ГУНП в Чернігівській області внесено відомості до ЄРДР за № 12013260010001020 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (т. 1 а.с. 12).
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2013 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову старшого слідчого СВ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 14 червня 2013 року про закриття кримінального провадження № 12013260010001020 за відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (т. 1 а.с. 55).
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2014 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову старшого слідчого СВ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 21 травня 2014 року про закриття кримінального провадження № 12013260010001020 за відсутністю події кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 56-57).
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2014 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого СВ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 14 серпня 2014 року про закриття кримінального провадження № 12013260010001020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (т. 1 а.с. 58-59).
У листі від 05 грудня 2018 року прокурор Чернігівської області повідомив ОСОБА_1 , що його звернення від 06 листопада 2018 року про неефективне досудове розслідування кримінального провадження № 12013260010001020 від 07 лютого 2013 року за фактом складення завідомо неправдивого висновку експерта за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, розглянуто. Установлено, що ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України» матеріали зазначеного провадження 26 листопада 2018 року повернуті до СВ ЧВП. Експертами зазначеної установи проведено комісійну судово-медичну експертизу у відношенні ОСОБА_4 на підставі постанови слідчого від 15 лютого 2018 року, однак поставлені перед ними питання під час експертизи не вирішені через відсутність оригіналів медичних документів. Начальнику СУ ГУНП в Чернігівській області надіслано лист з вимогою забезпечення належного відомчого контролю за станом досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, вжиття заходів дисциплінарного впливу до слідчих, якими порушені розумні строки досудового розслідування (т. 1 а.с. 62).
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2019 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано слідчого Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 10 жовтня 2019 року в порядку та строки, передбачені ст. 220 КПК України (т. 1 а.с. 60-61).
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2023 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову старшого дізнавача відділу дізнання ЧРУП ГУНП в Чернігівській області від 14 лютого 2022 року про закриття кримінального провадження № 12013260010001020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (т. 1 а.с. 45-47).
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2024 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову дізнавача відділу дізнання Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області від 26 травня 2023 року про закриття кримінального провадження № 12013260010001020 за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України. Вказане кримінальне провадження направлено дізнавачу відділу дізнання ЧРУП ГУНП в Чернігівській області для організації проведення досудового розслідування (т. 1 а.с 219-220).
З виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 2623 вбачається, що ОСОБА_1 з 29 квітня по 14 травня 2024 року перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні КНП «Чернігівська міська лікарня № 2» з діагнозом «Стійкі незворотні наслідки перенесеної важкої ВЧМТ (2003 рік на виробництві) з переломом основи та склепіння черепу, забоєм головного мозку» (т. 1 а.с. 221).
Звернувшись з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначив, що більше ніж 10 років очікує на справедливе розслідування кримінального провадження, яке слідчі та дізнавачі незаконно закривають, у зв`язку з чим він не може використати право на перегляд вироку щодо нього за нововиявленими обставинами. Ураховуючи стан здоров`я позивача, він постійно перебуває у стані невпевненості у здатності держави допомогти та захистити його права, передбачені законом. Через бездіяльність та свідоме затягування досудового розслідування він зазнає значних моральних страждань, що погіршує його усталений спосіб життя.  
Приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст. 56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною  шкодою  слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних  явищ, заподіяних фізичній чи юридичній   особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до  чинного  законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у  приниженні  честі,  гідності,  престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через  неможливість продовження активного  громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності  обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди  підлягають: наявність такої  шкоди, протиправність діяння її  заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням  заподіювача та вини останнього в її заподіянні (п. 5 постанови Пленуму ВСУ).
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується також на підставі ст. 1174 ЦК України.
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).
Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
За матеріалами справи встановлено, що у лютому 2013 року за заявою ОСОБА_1 до ЄРДР за № 12013260010001020 внесено відомості про кримінальне провадження щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (завідомо неправдивий висновок експерта, складений для надання або наданий органу, що здійснює досудове розслідування). Досудове розслідування розпочато з 07 лютого 2013 року і триває по даний час,  остаточного процесуального рішення у кримінальному провадженні не прийнято. У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнано потерпілим.
З інформаційної довідки по кримінальному провадженню № 12013260010001020 (т. 1 а.с. 82-84) вбачається, що у період проведення досудового розслідування шість разів виносилися постанови про закриття кримінального провадження, які в подальшому скасовувалися ухвалами слідчого судді. Крім того, позивачем неодноразово подавалися до слідчого відділу поліції численні клопотання, зокрема: про ознайомлення з матеріалами, про проведення слідчих дій, про отримання підтвердження щодо направлення доручення на проведення допитів, про долучення висновку спеціалістів, про надання копій протоколів допиту, про уточнюючі питання при проведенні допитів, про призначення автотехнічної експертизи, про призначення службового розслідування відносно слідчого ОСОБА_5 , щодо питань судово-медичному експерту, про відкликання постанови судово-медичного експерта, тощо. Також позивач звертався зі скаргою на бездіяльність слідчого.
За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 у грудні 2018 року до органів прокуратури з приводу неналежного проведення досудового розслідування кримінального провадження заявника письмово повідомлено про те, що керівнику Чернігівської місцевої прокуратури надіслано лист з вимогою організувати виконання конкретних процесуальних дій і забезпечити проведення повного та неупередженого розслідування. Начальнику СУ ГУНП в Чернігівській області надіслано лист з вимогою забезпечення належного відомчого контролю за станом досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, вжиття заходів дисциплінарного впливу до слідчих, якими порушені розумні строки досудового розслідування. Стан досудового  розслідування у даному кримінальному провадженні прокуратурою області взято на контроль.
Наведені обставини дають апеляційному суду підстави дійти висновку, що внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування, про що правильно зазначив суд першої інстанції, неодноразового протиправного закриття кримінального провадження ОСОБА_1 змушений протягом 11 років докладати додаткових зусиль щодо відновлення його прав, що безумовним чином призводить до моральних страждань.
Позивач стверджує, що саме через надмірну тривалість судового розслідування, за результатами якого можуть бути встановлені реабілітуючі його обставини, і у ході якого він змушений відстоювати свої права та інтереси як потерпілої особи, а також через неодноразові звернення до органу досудового розслідування, він постійно перебуває у стресовому  стані, зазнає душевних страждань, витрачає вільний час на вивчення законодавства, збирання необхідних документів, поїздки до слідчого відділу, що вкрай обмежує його час з сім`єю  та рідними.
Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких  наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.
За таких обставин, на переконання колегії суддів, доводи ОСОБА_1 про завдання йому моральної шкоди протиправними діями та бездіяльністю органу досудового розслідування знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави. 
Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди у сумі 40 000 грн, яку належить стягнути на користь позивача, суд першої інстанції виходив із засад справедливості, добросовісності та розумності та справедливості.
Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі,  гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною  дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується фізичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. 
Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
На думку колегії суддів, з урахуванням тривалості досудового розслідування, доводів позову щодо характеру та обсягу душевних страждань ОСОБА_1 та значний період докладання ним додаткових зусиль для відновлення порушених прав, що завдавало психологічного напруження, розчарування та незручностей, розмір моральної шкоди у сумі 40 000 грн судом першої інстанції визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, й підстав для його зменшення чи збільшення не вбачається, у зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє доводи апеляційних скарг щодо невмотивованості судового рішення при визначенні розміру відшкодування. 
Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Доводи апеляційних скарг цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.               
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
                                   
                                 П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління національної поліції в Чернігівській області, ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 червня 2024 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.   

Головуюча:                                                                     Н.В. Шитченко
  
        Судді:                                                                      Н.В. Висоцька

                                                                                        О.І. Онищенко