П
ОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 червня 2024 року
м. Київ
справа № 243/535/23
провадження № 51-6000км23
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої                                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                         ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                              ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
адвоката                                                     ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого                   ОСОБА_6 на вироки Слов`янського міськрайонного суду Донецької області                    від 11 липня 2023 року та  Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023052510000032, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Барвінкового Харківської області, мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , судимого за вироком Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2023 року за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді обмеження волі                   на строк 1 рік,
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
1. Слов`янський міськрайонний суд Донецької області вироком від 11 липня 2023 року засудив ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, за ч. 1 ст. 263 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, а відповідно до ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 72 КК до покарання зарахував покарання, призначене за вироком Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2023 року і за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
 
2. Строк відбування покарання суд ухвалив обчислювати з моменту набрання вироком законної сили, зарахувавши ОСОБА_6 на підставі ч. 5 ст. 72 КК у строк відбування покарання строк попереднього ув?язнення з 09 січня 2023 року з розрахунку 1 день попереднього ув?язнення за 1 день позбавлення волі.
 
3. Також суд вирішив питання щодо судових витрат і речових доказів.
4. За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я осіб, які зазнали нападу, вчиненому в умовах воєнного стану, та в придбанні, носінні й зберіганні бойового припаса без передбаченого законом дозволу.
 
5. Так, 09 січня 2023 року приблизно о 16:05 ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння підійшов до неповнолітніх ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перебували біля будинку АДРЕСА_1 , та, погрожуючи осколковою ручною гранатою М-67 (за даними експертизи є вибуховим пристроєм промислового виготовлення і належить до категорії бойових припасів), яку він придбав за не встановлених слідством обставин, зберігав і носив при собі без передбаченого законом дозволу, а крім того, застосовуючи до першого потерпілого насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я, чим заподіяв йому легкі тілесні ушкодження, заволодів мобільним телефоном ОСОБА_8 «iPhone», грошима й іншим майном на суму 2814 грн, а також мобільним телефоном Гаврилюка Єгора «Techno» вартістю 1100 грн.
 
6. Дніпровський апеляційний суд 21 вересня 2023 року скасував вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2023 року в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 1 ст. 263 КК - покарання у виді позбавлення волі на строк                            4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим апеляційний суд визначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна,яке є його власністю. А відповідно до ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 72 КК до покарання за цим вироком зарахував покарання, призначене за вироком Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2023 року, і за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю. У решті вирок щодо ОСОБА_6 апеляційний суд залишив без змін.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
7. У касаційній скарзі з доповненнями до неї засуджений  ОСОБА_6 просить скасувати вирокиСлов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2023 року та Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Твердить, що досудове розслідування й судове слідство було проведено однобічно, неповно, з істотними порушеннями процесуальних норм, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Указує, що в основу обвинувального вироку суд поклав неправдиві й суперечливі показання потерпілих і свідка, при цьому не взяв до уваги його власних показань, а також даних висновку експертизи про відсутність на вилученому в нього боєприпасі відбитків пальців його рук, що спростовує версію сторони обвинувачення про належність йому гранати та використання її як знаряддя злочину. Стверджує, що з помсти вирішив залякати неповнолітніх і продемонстрував їм запальничку; телефони та інше майно мав намір їм повернути наступного дня, а бойову гранату йому підкинули працівники правоохоронного органу. Як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону засуджений посилається на те, що працівники поліції провели огляд його речей без участі понятих і в протоколі огляду та вилучення гранати замість підписів понятих стоять підписи самих потерпілих, які є зацікавленими особами, тому суд мав би визнати недопустимим доказом зазначений процесуальний документ і, як наслідок, перекваліфікувати його дії з ч. 4 ст. 187 на ст. 186 КК. Зауважує, що суд апеляційної інстанції всупереч приписам статей 370, 404 і 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не перевірив належним чином доводів апеляційних скарг сторони захисту щодо істотного порушення судом першої інстанції вимог КПК і невідповідності його висновків про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 187 і 263 КК, фактичним обставинам справи, не дав на них вичерпних і переконливих відповідей, не зазначив підстав, на яких визнав апеляційні скарги необґрунтованими. А отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна вважати законними, обґрунтованими і вмотивованими.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
8. Засуджений  ОСОБА_6 і його захисник - адвокат ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, просили скасувати вироки Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2023 року Дніпровського апеляційного суду                                   від 21 вересня 2023 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
 
9. Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційна скарга засудженого є необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.  
 
10. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
 
Мотиви Суду
 
11. Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає.  
 
12. Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
 
13. Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
 
14. Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
 
15. Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою у вироку, крім іншого, мають бути наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187 і ч. 1 ст. 263 КК, достатньо викладено у вироку. 
 
16. Визнавши  ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів, районний суд дотримався вимог ст. 94 КПК і належним чином проаналізував показання самого засудженого, який, хоча й заперечував належність йому гранати                             і вчинення розбійного нападу з погрозою застосування небезпечного для життя і здоров`я потерпілих насильства, проте визнавав факт перебування в час та в місці вчинення злочинів, те, що підходив до потерпілих, заподіяв два удари ногою одному потерпілому і, повідомивши про те, що в нього граната, вимагав віддати все з кишень, що хлопці й зробили, а його через 1,5 години затримали працівники поліції та вилучили майно потерпілих і ручну гранату; показання потерпілих   ОСОБА_10 і ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_6 , демонструючи гранату, яку вони сприйняли як реальну загрозу, заволодів їхнім майном; показання свідка ОСОБА_12 , яка підтвердила, що обвинувачений підбіг до її однокласників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , дістав із кишені гранату, вдарив ОСОБА_13 по нозі, унаслідок чого хлопці віддали йому телефони і втекли; показання свідків - понятих ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , які підтвердили, що під час затримання в обвинуваченого було вилучено предмет, схожий на гранату; дані слідчих експериментів, проведених за участю потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 і свідка ОСОБА_12 , якими зафіксовано деталі злочинів, учинених засудженим 09 січня 2023 року; дані протоколів затримання, особистого обшуку та вилучення в ОСОБА_6 гранати, яка за даними експертного дослідження від 19 січня 2023 року № СЕ-19/125-23/457-ВТХ є наступальною осколковою ручною гранатою М-67, а саме вибуховим пристроєм промислового виготовлення, належить до категорії боєприпасів, придатним до вибуху; дані висновку експертизи від 07 лютого 2023 року № 321/е48 про те, що спричинене потерпілому ОСОБА_10 ушкодження є легким тілесним ушкодженням, механізм, локалізація та характер його утворення можливі за обставин, про які повідомив потерпілий; речові й інші докази в провадженні, оцінивши їх точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. 
 
17. Як правильно зазначив суд першої інстанції, показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в цілому є достовірними, оскільки вони логічні, послідовні та узгоджуються з іншими доказами у справі. Фактичні дані, отримані із зазначених джерел, відповідають за своїм змістом фактичним даним, зафіксованим у ході слідчих експериментів за їх участю, а також іншим наданим прокурором і дослідженим судом доказам, а саме даним протоколу огляду місця події, протоколів оглядів, протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, протоколу проведення слідчого експерименту за участю свідка, висновкам експертів.
 
18. Також суд у сукупності з іншими доказами оцінив показання обвинуваченого, який твердив, що носив при собі не бойову гранату, а запальничку у формі гранати, і не демонстрував її потерпілим, а лише повідомив про її наявність, а також зауважив про те, що потерпілі, не маючи спеціальних знань у військовій справі, за зовнішнім виглядом предмета не могли визначити, чи є він бойовим припасом. Суд обґрунтовано визнав ці показання обвинуваченого суперечливими, недостовірними і наданими з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
 
19. Зокрема, суд зазначив, що, з урахуванням показань потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які прямо вказували, що гранату ОСОБА_6 дістав із кишені вдягнутої на ньому куртки і весь час тримав у правій руці; свідка ОСОБА_12 , яка, побачивши гранату в руці засудженого й почувши його вимогу про передачу майна потерпілих, відразу побігла з місця події; а також даних протоколу огляду та вилучення того ж дня в засудженого предмета, схожого на гранату, дійшов висновку, що ОСОБА_6 мав при собі предмет, візуально схожий на гранату, який демонстрував потерпілим задля подолання їхньої волі до спротиву та залякування їх, щоб заволодіти майном.
 
20. Також суд зауважив, що погроза має місце тоді, коли винна особа, висловлюючись у будь-якій формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що, якщо він протидіятиме нападнику або не виконає його вимог, ця погроза буде реалізована, а в потерпілих дійсно таке враження склалося. Це стосується і випадків, коли винна особа погрожує застосуванням предметів (зіпсованої зброї або її макета тощо), які завідомо для неї не можуть бути використані для реалізації погрози, якщо потерпілий сприймає ці предмети як такі, що є небезпекою для життя чи здоров`я. Отже, навіть у разі погрози запальничкою у формі гранати, а не гранатою, для кваліфікації злочинних дій обвинуваченого це значення не має, оскільки потерпілі сприйняли цей предмет як гранату і супутні дії обвинуваченого надавали потерпілим підстави для таких висновків.
 
21. Місцевий суд звернув увагу на те, що саме погрози ОСОБА_6 предметом, схожим на гранату, неповнолітні потерпілі сприйняли за реальні, тому й віддали свої мобільні телефони і гаманець нападнику та одразу втекли. ОСОБА_6 ж було затримано приблизно через дві години після події кримінального правопорушення, він був одягнутий у той самий одяг, в якому був під час нападу, і в нього було вилучено майно потерпілих і предмет, схожий на гранату, що в судовому засіданні підтвердили як свідки - поняті ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , так і потерпілий ОСОБА_10 .
 
22. Також суд першої інстанції дав оцінку показанням ОСОБА_6 про те, що він мав наміри повернути викрадене майно, бо після заволодіння ним сказав потерпілим навздогін, щоб приходили вранці і що отримають назад свої речі, якщо поводитимуться добре. Стосовно цього суд зазначив, що, з огляду на встановлені обставини справи, метою нападу ОСОБА_6 було саме заволодіння майном потерпілих, а отже, наміри повернути майно, отримане в результаті розбійного нападу, на кримінально-правову кваліфікацію не впливають, оскільки цей злочин вважається закінченим з моменту нападу. Крім того, заволодівши майном потерпілих, обвинувачений отримав реальну можливість розпорядитися ним, що і зробив, оскільки в ході затримання в ОСОБА_6 було вилучено мобільні телефони потерпілих, гаманець ОСОБА_16 , паспорт, картки, але не було 285 грн і чохла для телефона ОСОБА_16 .  
 
23. З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187                          і ч. 1 ст. 263 КК.
 
24. З правильністю рішення суду першої інстанції в частині кваліфікації злочинних дій ОСОБА_6 і доведення його вини небезпідставно погодилася апеляційна інстанція.
 
25. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що апеляційний суд, перевіряючи вирок в апеляційному порядку, зважаючи на приписи статей 404,                  405, 419 КПК, належним чином перевірив доводи, викладені в апеляційних скаргах. 
 
26. Фактичні обставини кримінального провадження були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції під час провадження за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи в яких є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі засудженого. Погоджуючись із зазначеними у вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 висновками і мотивами прийнятого рішення, апеляційний суд законно й обґрунтовано постановив залишити вирок у цій частині без змін, із чим погоджується і колегія суддів касаційного суду. 
 
27. Визнаючи неспроможними доводи сторони захисту про необхідність визнання протоколу затримання обвинуваченого недопустимим доказом, апеляційний суд звернув увагу на зміст цього протоколу, з якого вбачається, що ОСОБА_6 було затримано в порядку ст. 208 КПК 09 січня 2023 року о 18:25. У ході особистого обшуку затриманого було виявлено та вилучено: у лівій кишені куртки схожий на гранату предмет округлої форми в корпусі зеленого кольору з металевим важелем на верхній частині, у правій кишені куртки - гаманець коричневого кольору, в середині якого був паспорт на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у лівій передній кишені джинсів - мобільний телефон «Techno» чорного кольору, а в правій передній кишені джинсів - мобільний телефон «iPhone» білого кольору.
28. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зазначену слідчу дію проведено з дотриманням вимог статей 40, 66, 104, 131, 132, 207-211, 213 КПК. Протокол містить підписи двох понятих ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , затриманого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_17 , а також слідчого. Зауважень і доповнень до протоколу від учасників процесуальної дії не надходило (т. 1, 
а. с. 112-117).
 
29. Спростовуючи твердження засудженого про відсутність у справі висновку судово-психіатричної експертизи, суд апеляційної інстанції зауважив, що такий висновок           міститься в матеріалах кримінального провадження. Так, за даними висновку судово-психіатричної експертизи № 75 від 07 лютого 2023 року, ОСОБА_6 у період вчинення інкримінованого йому діяння на хронічне психічне захворювання, недоумство, тимчасовий розлад психічної діяльності або інший хворобливий стан психіки не страждав і на сьогодні не страждає. Виявляв раніше та виявляє на цей час емоційно нестійкий розлад особистості. У період часу, до якого відноситься інкриміноване діяння, ОСОБА_6 міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Зараз ОСОБА_6 також може усвідомлювати свої дії і керувати ними, застосуванняпримусових заходів медичного характеру не потребує (т. 1,                             а. с. 201-203).
 
30. Також суд апеляційної інстанції визнав непереконливими доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо допущення порушень під час проведення його впізнання за фотознімками. Перевіривши матеріали провадження, цей суд дійшов переконання, що зазначені слідчі дії проведені в повній відповідності до вимог ст. 228 КПК.
 
31. Що стосується твердження скаржника про те, що відсутність відбитків його пальців на гранаті підтверджує його непричетність до злочину, передбаченого ст. 263 КК, то на думку Суду, цей факт не спростовує правильності висновків суду, оскільки винуватість                ОСОБА_6 доведена усією сукупністю належних і допустимих доказів, зібраних                       у справі.
 
32. Також Суд вважає хибними доводи засудженого ОСОБА_6 про незаконність вироку апеляційного суду, за яким скасовано рішення суду першої інстанції в частині призначення йому покарання.
 
33. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування або зміни цього судового рішення судом апеляційної інстанції. 
 
34. Статтею 413 КПК передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, яке тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є:
1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню;
2) застосування закону, який не підлягає застосуванню;
3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту;
4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
 
35. Вирок суду апеляційної інстанції, як регламентовано ч. 2 ст. 420 КПК, повинен відповідати загальним вимогам до вироків.
 
36. Згідно зі ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
 
37. За правилами ч. 1 ст. 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених                            у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу;
 
38. Із приписів ч. 2 ст. 65 КК випливає необхідність мотивування покарання,                                    а ст. 374 КПК зобов`язує суд мотивувати у вироку призначене покарання і вимагає, щоб були наведені підстави обрання судом його відповідної міри.
 
39. За змістом ст. 69 КК суд, умотивувавши своє рішення, може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за наявності визначених законом обставин.
 
40. Ухвалюючи новий вирок, апеляційний суд указав, що суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, що належать до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який на момент вчинення кримінального правопорушення вважався не судимим у порядку ст. 89 КК, на диспансерному обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебував, за місцем проживання характеризувався посередньо. Також місцевий суд узяв до уваги позицію потерпілих, які стосовно призначення покарання поклалися на розсуд суду. Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_6 відповідно до                 ст. 67 КК, суд визнав вчинення злочину щодо неповнолітніх і в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, суд першої інстанції врахував відсутність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , його ставлення до вчинених кримінальних правопорушень, те, що він не розкаявся, не визнав своєї вини, давав суду недостовірні показання для уникнення кримінальної відповідальності, тому основне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів.
 
41. Разом із цим, зазначив апеляційний суд, санкцією ч. 4 ст. 187 КК передбачено додаткове покарання у виді конфіскації майна як обов`язкове. Утім суд першої інстанції не призначив такого додаткового покарання ОСОБА_6 і всупереч вимогам                ст. 374 КПК не мотивував свого рішення. Тому суд апеляційної інстанції на підставі            п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та ухвалив у цій частині новий вирок, призначивши винуватому за ч. 4 ст. 187 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
 
42. Вважати призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання несправедливим через його суворість, колегія суддів підстав не має.
 
43. Вирок апеляційного суду відповідає положенням статей 370, 374, 407, 409, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
 
44. За результатами розгляду касаційної скарги не встановлено таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які могли б бути безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень. Суд вважає, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, а судові рішення стосовно                   ОСОБА_6 необхідно залишити без зміни.
 
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2023 року та  вирок Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6  - без задоволення.
 
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                              ОСОБА_3