ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 вересня 2024 року                   
м. Київ
 
справа № 369/1053/21
провадження № 61-3724св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., 
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги  ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у складі колегій суддів: Гаращенка Д. Р., Олійника В. І., Сушко Л. П.,
Історія справи
Короткий зміст позовної заяви
У січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» (далі - ТОВ «Девелоп Фінанс») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, закриття розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням та визнанням права власності, встановлення іпотеки на квартиру.
Позов мотивований тим, що 14 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 96/П/20/2008-840, за яким ВАТ «КБ «Надра» надало ОСОБА_1 кредитні кошти на суму 197 912,78 дол. США для придбання облігацій за договором купівлі-продажу облігацій № Б-264/81-06-2/2008/001 від 13 березня 2008 року з метою фінансування будівництва нерухомості за договором бронювання об`єкту будівництва № 1а2/2/8+9/35/ж від 14 лютого 2008 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14 березня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладений договір застави майнових прав за договором купівлі-продажу цінних паперів                                    № Б-264/81-06-2/2008/001, за умовами якого ОСОБА_1 передав у заставу ВАТ «КБ «Надра» майнові права за цінними паперами, придбаними за договором купівлі-продажу облігацій № Б-264/81-06-2/2008/001 від 13 березня 2008 року, а також того ж дня між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладений договір застави цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001, за умовами якого ОСОБА_1 передав у заставу ВАТ «КБ «Надра» цінні папери, придбані за договором купівлі-продажу облігацій № Б-264/81-06-2/2008/001 від 13 березня 2008 року.
Крім того, 14 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра» укладений договір застави майнових прав на передачу квартири у власність № 96/П/20/2008, за яким ОСОБА_1 передав у заставу ВАТ «КБ «Надра» майнові права за договором бронювання об`єкту будівництва № 1а2/2/8+9/35/ж від 14 лютого 2008 року.
Попередньо 14 лютого 2008 року ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Укргаз» (далі - ТОВ «Укргаз») уклали договір бронювання об`єкту будівництва № 1а2/2/8+9/35/ж, за яким ТОВ «Укргаз» забронювало за ОСОБА_1 об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , а саме буд. 1А2, АДРЕСА_2 , загальною площею 333,4 кв. м. За умовами цього договору об`єкт будівництва передавався ОСОБА_1 за умови передачі останнім повністю оплаченого лота облігацій забудовнику ТОВ «Укргаз».
13 березня 2008 року ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» уклали договір             купівлі-продажу облігацій № Б-264/81-06-2/2008/001, за умовами якого ОСОБА_1 придбав лот звичайних іменних цільових облігацій у бездокументарній формі серії В, код ISIN НОМЕР_1 , емітованих ТОВ «Укргаз» у кількості 33 340 шт загальною вартістю 1 933 720,00 грн. Цим лотом облігацій посвідчувався спірний об`єкт будівництва.
27 жовтня 2010 року ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 03 вересня 2010 року № 514 видано свідоцтво про право власності та в той же день проведено реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 330,9 кв. м, майнові права щодо отримання у власність якої були передані ОСОБА_1 у заставу ВАТ «КБ «Надра» та яку відповідач зобов`язувався протягом 3 робочих днів з моменту проведення реєстрації прав власності на неї передати в іпотеку ВАТ «КБ «Надра».
Позивач вважав, що таких дій ОСОБА_1 вжито не було, в чому вбачає порушення свого права на обтяження іпотекою спірної квартири для подальшого забезпечення виконання боржником зобов`язання за кредитним договором за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позивач зазначив, що у 2018 році ОСОБА_2 відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2018 року.
30 вересня 2019 року на підставі нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 щодо поділу квартири та рішення приватного нотаріуса Швидкої І. М. № 47169191 від 03 червня 2019 року закрито розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу щодо квартири за реєстраційним номером 1561101332224, а право власності ОСОБА_3 у зв`язку з поділом квартири погашено.
Того ж дня державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на два об`єкти нерухомості, утворені після поділу спірної квартири, з відкриттям розділів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо кожного з них, а саме:
1) квартира за адресою: АДРЕСА_3 площею 194,6 кв. м, житловою площею 73,2 кв. м;
2) квартира за адресою: АДРЕСА_3 , площею 147,5 кв. м, житловою площею 55,4 кв. м.
Крім того, позивач зазначив, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2013 року у справі № 362/1907/13-ц задоволено позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 470 120,58 грн. На підставі вказаного рішення місцевим судом було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.
Додатково позивач вказував на те, що є правонаступником ВАТ «КБ «Надра» на підставі договору про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року № GL3N017514, за яким позивач набув права вимоги до позичальників та поручителів згідно з додатком № 1 до цього договору, включаючи вимоги за договором застави цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001 від 14 березня 2008 року, договором застави майнових прав за договором купівлі-продажу цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001 від 14 березня 2008 року та договором застави майнових прав.
Вказував, що з довідки, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 липня 2020 року дізнався про всі наведені в позові обставини стосовно спірної квартири.
Позивач вважав, що перехід права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відбувся на підставі договору дарування, який має ознаки фраудаторного правочину, оскільки вчинявся за наявності значного розміру непогашеної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, в зв`язку з чим такий договір слід визнати недійсним, а відповідно всі подальші правочини також є недійсними. З урахуванням наведеного право власності на спірну квартиру знову належить ОСОБА_1 , а отже у ОСОБА_3 були відсутні підстави для звернення до нотаріуса з заявою про поділ квартири, а рішення державного реєстратора про закриття розділу у реєстрі зв`язку з поділом квартири є незаконним та підлягає скасуванню, як і рішення державного реєстратора про відкриття розділу реєстру у зв`язку з реєстрацією права власності на два окремих об`єкти нерухомого майна.
На переконання позивача в зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та договором застави майнових прав щодо передачі спірної квартири в іпотеку, поновлення порушеного права позивача підлягає шляхом встановлення іпотеки на спірну квартиру за рішенням суду.
Позивач просив
визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 15 листопада 2010 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О. В. за реєстраційним номером 6287;
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 24 травня 2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Швидкою І. М. за № 743 з одночасним визнанням за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру;
скасувати рішення приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Швидкої І. М. як державного реєстратора прав на нерухоме майно за номером 47169191 від 03 червня 2019 року про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_4 ;
закрити розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 194,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1843599732224, та реєстраційну справу за номером 1843599732224 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на цю квартиру;
закрити розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 147,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1843583432224, та реєстраційну справу за номером 1843583432224 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на цю квартиру;
встановити іпотеку на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 330,9 кв. м для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 96/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року у задоволені позовних вимог ТОВ «Девелоп Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, закриття розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням та визнанням права власності, а також встановлення іпотеки відмовлено.
Рішення суду щодо суті спору мотивоване тим, що:
            14 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 96/П/20/2008-840, відповідно до пункту 2.1.3 якого ОСОБА_1 зобов`язаний протягом трьох робочих днів з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації права власності на нерухоме майно, у порядку, передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів, в обмін на документ, що підтверджує право власності позичальника на нерухоме майно, нотаріально оформити договір іпотеки нерухомості, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 333,4 кв. м. Право власності на спірне нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 27 жовтня 2010 року. За таких обставин, враховуючи обов`язкові для виконання умови кредитного договору ОСОБА_1 був позбавлений права відчужувати спірне нерухоме майно (кв. АДРЕСА_5 загальною площею 333,4 кв. м) за договором дарування 15 листопада 2010 року. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2013 року у справі № 362/1907/13-ц задоволено позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 470 120,58 грн. ТОВ «Девелоп Фінанс» є правонаступником ВАТ «КБ «Надра» на підставі договору про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року № GL3N017514. За таких обставин позовні вимоги ТОВ «Девелоп Фінанс» про визнання недійсним договору дарування суд вважав обґрунтованими, оскільки вказаний правочин спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника;
оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності боржника всупереч правилам ділового обороту та вимогам закону, в зв`язку з чим судом встановлено недійсність договору дарування, то подальший договір купівлі-продажу спірної квартири, вчинений обдаровуваним на підставі фраудаторного правочину, теж підлягає визнанню недійсним в зв`язку з тим, що продавець не мала необхідного обсягу дієздатності на момент вчинення правочину;
враховуючи вищевикладене, обсяг прав та обов`язків сторін повернутий в стан на час отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 333,4 кв. м, а отже порушене право позивача може бути поновлене шляхом задоволення його вимоги про встановлення іпотеки на спірну квартиру відповідно до пункту 2.1.3 кредитного договору.
Рішення суду щодо позовної давності мотивоване тим, що:
29 серпня 2022 року судом отримано заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності. 09 грудня 2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі № 369/11879/13-ц відкрито провадження за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «Укргаз» про звернення стягнення та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_4 . Відповідно до змісту позовної заяви станом на час відкриття провадження у справі № 369/11879/13-ц первісному кредитору було відомо про порушення відповідачем умов договору та порушення його права на набуття прав іпотекодержателя за договором іпотеки спірної квартири, який відповідно до вимог пункту 2.1.3 умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язувався укласти у передбачені договором строки після отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Ухвалою від 28 квітня 2014 року позовну заяву ПАТ «КБ «Надра» за заявою представника банку залишено без розгляду. Тобто ПАТ «КБ «Надра», знаючи про порушення свого права стати іпотекодержателем спірної квартири, скористалося своїми правом на власний розсуд та мало передбачити процесуальні наслідки своїх дій; 
таким чином, суд дійшов висновку про встановлення факту порушення права позивача та обґрунтованості заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності, оскільки дії, вчинені первісним кредитором, є обов`язковими для його правонаступника, яким є ТОВ «Девелоп Фінанс», в зв`язку з чим у задоволенні позову відмовив.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Девелоп Фінанс» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року задоволено частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення наступного змісту:
позов ТОВ «Девелоп Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, закриття розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням та визнанням права власності, а також встановлення іпотеки задоволено частково;
визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 15 листопада 2010 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О. В. за реєстраційним номером 6287;
визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 24 травня 2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Швидкою І. М. за № 743 з одночасним визнанням за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру;
визнано за ТОВ «Девелоп Фінанс» право іпотекодержателя на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 330,9 кв. м. для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 96/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Девелоп Фінанс» судові витрати у розмірі 5 675,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Девелоп Фінанс» судові витрати у розмірі 5 675,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Девелоп Фінанс» судові витрати у розмірі 5 675,00 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду мотивована тим, що заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року в розмірі 2 470 120,58 грн, солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - в розмірі 2 470 120,58 грн, з ОСОБА_1 та ОСОБА_8 - в розмірі 2 470 120,58 грн. Судове рішення набрало законної сили;
ОСОБА_1 , відчужуючи належну йому на праві власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 своїй матері ОСОБА_2 , був обізнаний про наявність зобов`язань за підпунктом 2.1.5. пункту 2.1 статті 2 договору застави майнових прав та пункту 2.1.3 кредитного договору та, уникаючи фінансової відповідальності, не повідомив кредитора ВАТ «КБ «Надра» про завершення будівництва об`єкта, його введення в експлуатацію та факт реєстрації об`єкту нерухомості за ОСОБА_1 . ОСОБА_1 міг передбачити негативні наслідки для себе, при наявності заборгованості за кредитним договором, у випадку виконання звернення стягнення на спірну квартиру;
ТОВ Девеплоп Фінанс» є правонаступником ВАТ «КБ «Надра» на підставі договору про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року № GL3N017514, за яким воно набуло право вимоги до позичальників та поручителів згідно з додатком № 1 до цього договору, включаючи вимоги за договором застави цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001 від 14 березня 2008 року, договором застави майнових прав за договором купівлі-продажу цінних паперів                                    № Б-264/81-06-2/2008/001 від 14 березня 2008 року та договором застави майнових прав;
за таких обставин, апеляційний суд вважав, що позовні вимоги ТОВ «Девелоп Фінанс» про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, є обґрунтованими, оскільки вказаний правочин спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника. У зв`язку з встановленням недійсності договору дарування, договір купівлі-продажу спірної квартири, вчинений обдаровуваним на підставі фраудаторного правочину, теж підлягає визнанню недійсним в зв`язку з тим, що продавець не мала необхідного обсягу дієздатності на момент вчинення правочину;
також апеляційний суд вважав, що наявні підстави для задоволення позову щодо іпотеки на спірну квартиру шляхом визнання права іпотекодержателя за ТОВ «Девелоп Фінанс» на спірну квартиру, оскільки ОСОБА_1 в порушення умов договору застави майнових прав та кредитного договору не повідомив ВАТ «КБ «Надра» про завершення будівництва об`єкту будівництва, його введення в експлуатацію, а також факт реєстрації об`єкту нерухомості за ОСОБА_1 ;
апеляційний суд вважав, що ТОВ «Девелоп Фінанс» не пропустило визначену статтею 257 ЦК України позовну давність, оскільки позивач дізнався про існування оспорюваних правочинів 15 липня 2020 року після отримання довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Тому до спірних правовідносин суду першої інстанції треба було застосувати частину п`яту статті 267 ЦК України. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеної у справі № 405/1820/17 від 24 липня 2019 року;
апеляційний суд відмовив у задоволенні вимог позивача про скасування рішення державного реєстратора, закриття розділів реєстрів щодо квартири     АДРЕСА_6 , площею 147,5 кв. м та реєстраційних справ з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на ці квартири, оскільки у разі вчинення боржником фраудаторного правочину ефективним способом захисту права кредитора, є відновлення становища, яке існувало до порушення і повернення відповідного майна боржнику. Для такого повернення оспорювання реєстраційних дій не вимагається.
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
У березні 2024 року  ОСОБА_3  подав касаційну скаргу за підписом представника  ОСОБА_4 , в якій просить постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року залишити в силі, судові витрати (витрати на правничу допомогу та судовий збір) покласти на позивача.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
судом апеляційної інстанції проігноровано, що ухвалою                              Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2013 у справі № 369/11879/13-ц було відкрито провадження у справі за позовом ПАТ «КБ «Надра» до  ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «Укргаз». Зі змісту позовної заяви первісному кредитору (ПАТ «КБ «Надра») було відомо про порушення  ОСОБА_1 умов договору та порушення права позивача на набуття прав іпотекодержателя щодо спірної квартири. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2014 року у справі № 369/11879/13-ц позовну заяву ПАТ «КБ «Надра» залишено без розгляду на підставі заяви ПАТ «КБ «Надра». Тобто ПАТ «КБ «Надра», знаючи, в тому числі, й про порушення свого права стати іпотекодержателем спірної квартири, скористалося своїм правом на захист на власний розсуд та мало передбачити процесуальні наслідки своїх дій;
апеляційний суд визнаючи поважною причину пропуску позовної давності з власної ініціативи, порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, оскільки позивач не заявляв про те, що позовна давність ним пропущена з поважних причин, а наполягав на тому, що позовна давність ним не пропущена, оскільки має, на думку позивача, обчислюватися з 15 липня 2020 року. Суд не врахував усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Не вказав обґрунтованих підстав та обставин, які були об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами, що перешкоджали подати позов у межах позовної давності. Посилання на отримання позивачем інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 липня 2020 року не може бути поважною причиною пропуску строку позовної даності;
апеляційний суд послався на абстрактні правові позиції Верховного Суду, не конкретизував ні зміст таких правових позицій, ні реквізити постанов, в яких вони містяться;
суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові зробив взаємовиключні висновки про необхідність застосування судом першої інстанції до виниклих правовідносин частини п`ятої статті 267 ЦК України, а також, що ТОВ «Девелоп Фінанс» не пропустило, визначену статтею 257 ЦК України, позовну давність;
апеляційним судом в оскарженій постанові не застосовано приписи статті 262 ЦК України, приписи статей 512, 514 ЦК України та висновки Верховного Суду щодо їх застосування. Судом не враховано, що статтею 262 ЦК України врегульовано питання обчислення строків позовної давність у разі замін сторін у зобов`язанні та вказано, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності;
суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що передумовою отримання  ОСОБА_1 права власності на майно було списання цінних паперів з рахунку  ОСОБА_1 , який був відкритий у ВАТ «КБ «Надра», з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності  ОСОБА_1 на спірну квартиру. Таким чином, ВАТ «КБ «Надра» (первісний кредитор) не могло не знати (а якщо й не знало, то мало беззаперечну можливість та обов`язок знати про стан своїх майнових прав) про списання з рахунку  ОСОБА_1 у ВАТ «КБ «Надра» цінних паперів для обміну на свідоцтво про право власності на спірну квартиру, яке було видано ще 27 жовтня 2010 року. Крім того, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17  липня 2013 року у справі № 362/1907/13-ц позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2014 року у справі № 369/11879/13-ц позовну заяву ПАТ «КБ «Надра» про звернення стягнення та визнання права власності на спірну квартиру залишено без розгляду на підставі заяви ПАТ «КБ «Надра»;
поза увагою суду залишилися доводи  ОСОБА_3 , наведені у відзиві на апеляційну скаргу. Суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові вказав, що відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не відповідає дійсності, оскільки такий відзив був поданий через канцелярію Київського апеляційного суду 16 січня 2024 та наявний в матеріалах справи;
суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що у спорах щодо нерухомого майна, в тому числі у спорах про визнання права іпотекодержателя, обов`язковим є встановлення добросовісності набувача майна;
підстави для визнання договору дарування спірної квартири фіктивним чи фраудаторним правочином відсутні, оскільки позивачем не доведено, що правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), відтак відсутні підстави вважати його недійсним;
суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення щодо позовної вимоги, яка позивачем не заявлялась, а саме вимогою позову було встановлення іпотеки, а суд визнав за ТОВ «Девелоп Фінанс» право іпотекодержателя на спірну квартиру.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частинізадоволених позовних вимог, тому в іншій частині не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається.
У квітні 2024 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу за підписом представника  ОСОБА_5 , в якій просить постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року залишити в силі, судові витрати покласти на позивача.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
            висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач дізнався про порушення своїх прав 15 липня 2020 року після отримання довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, спростовується матеріалами справи, а саме: текстом позовної заяви ПАТ КБ «Надра» від 21 березня 2013 року у справі № 369/1907/13-ц, в якій банк просив стягнути з ОСОБА_1 та поручителів заборгованість за кредитним договором, на момент подачі якого власником квартири вже була мати ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Таким чином, банк мав дізнатися про порушення своїх прав у момент подачі позову про стягнення заборгованості у справі № 369/1907/13-ц. Крім того, 03 грудня 2013 року ПАТ КБ «Надра» у справі № 369/11879/13-ц подало позов, в якому, серед іншого, просило визнати за ПАТ «КБ «Надра» право власності на  спірну квартиру АДРЕСА_5 ;
зазначає, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2014 року у справі № 369/11879/13-ц позовну заяву ПАТ «КБ «Надра» залишено без розгляду на підставі заяви представника позивача. Тому позовну давність щодо договору застави майнових прав на передачу квартири у власність № 96/П/20/2008 від 14 березня 2008 року не було перервано ухвалою у справі № 369/11879/13-ц.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частинізадоволених позовних вимог, тому в іншій частині не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається.
Позиція інших учасників справи
У квітні 2024 року ТОВ «Девелоп Фінанс» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 за підписом представника ОСОБА_9 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що;
суд апеляційної інстанції обґрунтовано зробив висновок про те, що ТОВ «Девелоп Фінанс» не було пропущено строки звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався 15 липня 2020 року. Резолютивна частина оскарженого рішення не містить інформації щодо поновлення пропущеної позивачем з поважних причин позовної давності, тому доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, в порушення принципу диспозитивності, поновив строк, за відсутності з боку позивача заяви про це, є необґрунтованими. Постанови Верховного Суду та Верховного Суду України, на які посилається ОСОБА_3 не містять висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах;
відповідно до пунктів 2.1.3, 4.3.5 кредитного договору саме на  ОСОБА_1 покладено обов`язок ініціювати укладення іпотечного договору спірної квартири протягом 3-х робочих днів з моменту реєстрації права власності на нерухоме майно. Виникнення заборгованості у  ОСОБА_1 за кредитним договором та звернення у зв`язку з цим ПАТ «КБ «Надра» до суду з позовом про стягнення заборгованості, не підтверджує факт наявності у банку можливості дізнатися про реєстрацію за  ОСОБА_1  права власності на спірну квартиру. Вказує, що по тексту позовної заяви у справі № 369/11879/13-ц банк зазначав не лише про те, що  ОСОБА_1  не уклав з ним іпотечний договір, але і про те, що банк не мав інформації про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру. На момент реєстрації за  ОСОБА_1  права власності на спірну квартиру діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, відповідно до пункту 5.1.1 якого відомості з реєстру надавались виключно власнику. Тому, ПАТ «КБ «Надра», який ніколи не був власником спірної квартири, був позбавлений як можливості отримати відомості з реєстру БТІ як щодо цієї квартири, так і загальну інформацію щодо належних  ОСОБА_1 прав власності. З моменту введення в дію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (01 січня 2013 року)  ОСОБА_2 (мати ОСОБА_1 )не внесла інформацію про спірну квартиру до вказаного реєстру. Зазначена інформація була внесена до реєстру лише 24 травня 2018 року за наслідком укладення договору купівлі-продажу спірної квартири;
вважає, що твердження  ОСОБА_3 про добросовісність набуття ним речових прав на нерухоме майно та про дійсність договору купівлі-продажу спірної квартири, є необґрунтованими. Поділ спірної квартири  ОСОБА_3 майже одразу після її придбання також викликає сумніви щодо його добросовісності. Зазначає, що проявивши розумну обачність, ознайомившись з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, сайту Судової влади України, Автоматизованої системи виконавчих проваджень, зі змістом законодавства і, за необхідності, отримавши правову допомогу перед набуттям спірної квартири,  ОСОБА_3 міг та повинен був знати про те, що таке майно не може бути придбано;
вказує, що правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такий договір дарування квартири є недійсним на підставі статті 234 ЦК України;
вказує, що апеляційний суд правильно задовольнив позовні вимоги шляхом визнання за позивачем права іпотекодержателя на спірну квартиру. Суд не вийшов за межі позовних вимог, з урахуванням найефективнішого способу захисту, враховуючи обґрунтованість позовних вимог, з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором. Зазначає, що, формуючи позовну вимогу (встановити іпотеку на квартиру), позивач мав на меті отримати права іпотекодержателя для того, щоб в подальшому мати можливість реалізувати таке право та звернути стягнення на спірну квартиру в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором. 
У травні 2024 року  ОСОБА_3  подав відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , який підписанийпредставником  ОСОБА_4 та заперечення на відзив ТОВ «Девелоп Фінанс» на касаційну скаргу ОСОБА_3 . Просить постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року залишити в силі, судові витрати (витрати на правничу допомогу та судовий збір) покласти на позивача.
Доводи відзиву на касаційну скаргу зводяться до не згоди з рішенням суду апеляційної інстанції, непогодженням із наведеними позивачем у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 доводами та міркуваннями.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , витребувано з суду першої інстанції цивільну справу, у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року відмовлено.
У квітні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2024 року відзив ТОВ «Девелоп Фінанс» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , повернуто ТОВ «Девелоп Фінанс» без розгляду. У задоволенні клопотання ОСОБА_3 , яке підписано представником ОСОБА_4 , про розгляд справи з викликом учасників справи відмовлено. Справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 26 березня 2024 року зазначено, що касаційна скарга ОСОБА_3 містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 липня 2023 року у справі № 922/3804/20, від 08 лютого 2019 року у справі № 904/3280/18; від 05 березня 2019 року у справі № 910/5946/18, від 15 січня 2019 року у справі № 910/2972/18, від 15 січня 2019 року у справі № 910/2969/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 910/2974/18, від 18 жовтня 2018 року у справі № 5040/4139/13-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 161/12434/15-ц, від 10 травня 2018 року у справі № 911/843/16, від 16 січня 2018 року у справі № 397/1402/15-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 359/4206/19, від 18 липня 2018 року у справі № 908/1846/17, від 15 травня 2023 року у справі № 918/862/22, від 21 грудня 2022 року у справі №369/7752/19, від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17, від 19 листопада 2019 року у справі №911/3677/17, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012, від 06 червня 2018 року у справі № 915/1622/16, від 12 липня 2018 року у справі № 904/8637/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 910/31767/15,  від 17 липня 2018 року у справі № 911/4006/16, від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 20 липня 2023 року у справі № 922/3804/20, від 27 березня 2019 року у справі № 607/15555/17-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 757/32778/19; від 01 вересня 2021 року у справі № 761/22150/19, від 14 листопада 2023 року у справі № 761/22150/19 та у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 16 листопада 2016 року у справі № 487/10132/14-ц, від 19 жовтня 2016 року 2/202/7607/14-ц, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 01 травня 2024 року зазначено, що касаційна скарга ОСОБА_1 містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 05 березня 2020 року у справі № 14/325"б", від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 02 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 01 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц, від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що 14 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Укргаз» укладений договір № 1а2/2/8+9/35/ж бронювання об`єкта будівництва, за змістом якого ТОВ «Укргаз» бронює за ОСОБА_1 об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 333,4 кв. м. Інші характеристики об`єкта будівництва наведені у паспорті об`єкту від 14 лютого 2008 року, який є невід`ємною частиною договору бронювання об`єкта будівництва.
13 березня 2008 року між ТОВ «КУА «Ексінор», від імені якого та за дорученням якого в якості повіреного діяло ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу облігацій № Б-264/81-06-2/2008/001.
14 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 96/П/20/2008-840, за яким ВАТ «КБ «Надра» надало ОСОБА_1 кредитні кошти на суму 197 912,78 дол. США для придбання облігацій у кількості 33 340 шт з метою фінансування будівництва нерухомості, за договором купівлі-продажу облігацій від 13 березня 2008 року                                № Б-264/81-06-2/2008/001, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «КУА «Ексінор» та договору бронювання приміщення від 14 лютого 2008 року № 1а2/2/8+9/35/ж. За користування кредитом позичальник зобов`язуваний сплачувати 12,59 % річних. Грошові кошти надані позичальнику до 13 березня 2028 року.
14 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» укладений договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів                     № Б-264/81-06-2/2008/001, за умовами якого ОСОБА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань з повернення до 13 березня 2028 року кредитних коштів на суму 197 912,78 дол. США та щомісячної сплати відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,59 % річних, сплати інших платежів, передбачених кредитним договором, пені, штрафів у розмірах та випадках, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків, передбачених законодавством, дострокового повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, передав в заставу належні йому майнові права.
Вартість предмету застави сторонами погоджена та становила 1 933 720,00 грн, що було еквівалентно 382 914,85 дол. США.
14 березня 2008 року ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» уклали договір застави цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001, за змістом якого ОСОБА_1 передав ВАТ КБ «Надра» в заставу цінні папери, випущені у бездокументарній формі, що належить заставодавцю на праві власності, а саме: іменні безпроцентні облігації підприємства ТОВ «Укргаз» у кількості 33 340 шт загальною номінальною вартістю 1 000 200,00 грн.
Додатково в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» уклали 14 березня 2008 року договір застави майнових прав на передачу квартири у власність № 96/П/20/2008, за змістом якого ОСОБА_1 передав у заставу ВАТ «КБ «Надра» майнові права, а саме право вимоги, яке належить ОСОБА_1 на підставі Проспекту емісії цінних паперів, факту перерахування облігацій на рахунок боржника з метою їх погашення.
Право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 , 22 листопада 2010 року було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 27 жовтня 2010 року, виданого виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення від 03 вересня 2010 року № 514.
22 листопада 2010 року ОСОБА_2 набула право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 , площею 330,9 кв. м на підставі договору дарування PN 6287, 15 листопада 2010 року, про що приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О. В. було внесено відповідний запис до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.
26 червня 2012 року КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» видано технічний паспорт на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 .
06 липня 2012 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидкою І. М. внесено запис про обтяження іпотекою спірної квартири АДРЕСА_4 , на підставі договору іпотеки від 06 липня 2012 року серія та номер: 3232 до виконання боржником ОСОБА_1 умов основного зобов`язання за кредитним договором № 014/006832/3/1 від 06 липня 2012 року, за умовами якого розмір основного зобов`язання становив 360 000,00 грн.
За договором про відступлення прав вимоги від 30 жовтня 2014 року № 1/14-С від ПАТ «Ерсте Банк» до ТОВ «Скай Кепітал» перейшло право вимоги за вищевказаним договором іпотеки, про що 30 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М. А. було внесено відповідний запис до реєстру. В подальшому іпотекодержатель був змінений з ТОВ «Скай Кепітал» на ТОВ «Фінанс Траст Груп» за договором про відступлення права вимоги від 16 червня 2015 року, про що 18 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. внесено відповідний запис до реєстру.
23 квітня 2018 року іпотеку квартири АДРЕСА_4 , було припинено на підставі довідки, виданої 19 квітня 2018 року ТОВ «Фінанс Траст Груп».
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2013 року задоволено позовні вимоги ВАТ КБ «Надра» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року в розмірі 2 470 120,58 грн, солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - в розмірі 2 470 120,58 грн, з ОСОБА_1 та ОСОБА_8 - в розмірі 2 470 120,58 грн. Судове рішення набрало законної сили.
За договором купівлі-продажу від 24 травня 2018 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 , площею 330,9 кв. м., житловою площею 167,5 кв. м., про що приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидкою І. М. внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
25 квітня 2019 року ДП «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «Укрндпіцивільбуд» на ім`я ОСОБА_3 видано технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4 .
30 травня 2019 року ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидкої І. М. з заявою щодо поділу вищевказаної квартири та просила нотаріуса зареєструвати дві квартири, розташовані за адресами: АДРЕСА_3 площею 147,5 кв. м та  АДРЕСА_3 площею 194,6 кв. м шляхом поділу квартири загальною площею 330,9 кв. м.
За договором про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року № GL3N017514 ТОВ «Девелоп Фінанс» набуло від ПАТ КБ «Надра» права вимоги за: кредитним договором № 96/П/20/2008 від 4 березня 2008 року, договором застави цінних паперів від 14 березня 2008 року № Б-264/81-06-2/2008/001, договором застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів                      № Б-264/81-06-2/2008/001, договором застави майнових прав на передачу квартири у власність № 96/П/20/2008 від 14 березня 2008 року, договором поруки б/н від 14 березня 2008 року.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2020 року замінено стягувача ВАТ КБ «Надра» на ТОВ «Девелоп Фінанс» у виконавчому листі, виданому на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2013 року у справі № 362/1907/13.
Постановою державного виконавця від 23 листопада 2020 року замінено сторону виконавчого провадження № НОМЕР_2 з ВАТ КБ «Надра» на ТОВ «Девелоп Фінанс».
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження №  14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:
фіктивного (стаття 234 ЦК України);
такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);
такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року справа № 757/50206/20-ц (провадження № 61-9221св23) вказано, що:
«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19), на яку посилається ОСОБА_3 у касаційній скарзі, зазначено, що: «позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин. У цій справі прокурор не довів, а суди не встановили обставин, що вказували б на поважність причин пропущення позовної давності. У свою чергу позивач, в особі якого подано позов в інтересах держави, узагалі не надав пояснень щодо суті спору та спливу позовної давності».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 лютого 2019 року у справі № 904/3280/18, на яку посилається ОСОБА_3 у касаційній скарзі, зазначено, що:  «визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. […] виходячи із положень ст.262 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, у зв`язку з чим висновки судів про те, що позивач довідався про порушення свого права 06.11.2017, є помилковими». 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) вказано, що «суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. […] позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом про визнання недійсним договору дарування спірної квартири ТОВ «Девелоп Фінанс» посилалось на те, що договір дарування було вчинено ОСОБА_1 за наявності значного розміру непогашеної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором;
суди встановили, що 14 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 96/П/20/2008-840, відповідно до пункту 2.1.3 якого ОСОБА_1 зобов`язаний протягом трьох робочих днів з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації права власності на нерухоме майно, у порядку, передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів, в обмін на документ, що підтверджує право власності позичальника на нерухоме майно, нотаріально оформити договір іпотеки нерухомості, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 333,4 кв. м. Право власності на спірне нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 27 жовтня 2010 року. За таких обставин, враховуючи обов`язкові для виконання умови кредитного договору, ОСОБА_1 був позбавлений права відчужувати спірне нерухоме майно (кв. 35 загальною площею 333,4 кв. м) за договором дарування від 15 листопада 2010 року. ТОВ «Девелоп Фінанс» є правонаступником ВАТ «КБ «Надра» на підставі договору про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року № GL3N017514;
суди вважали доведеними позовні вимоги ТОВ «Девелоп Фінанс» про визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки відчуження належної ОСОБА_1 квартири своїй матері відбулося з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника, тобто в момент укладення договору дарування ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам свого кредитора (ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «Девелоп Фінанс») за кредитним договором. Такі висновки судів є правильними;
для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Заміна кредитора у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин покладений на позивача;
29 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності;
ТОВ «Девелоп Фінанс» вважало, що не пропустило позовну давність, оскільки про порушення своїх прав щодо спірної квартири дізналось 15 липня 2020 року з отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації стосовно спірної квартири;
суд першої інстанції встановив, що 09 грудня 2013 року                              Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі  № 369/11879/13-ц відкрито провадження за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «Укргаз» про звернення стягнення та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_4 . Відповідно до змісту позовної заяви станом на час відкриття провадження у справі № 369/11879/13-ц первісному кредитору було відомо про порушення відповідачем умов договору та порушення його права на набуття прав іпотекодержателя за договором іпотеки спірної квартири, який відповідно до вимог пункту 2.1.3 умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язувався укласти у передбачені договором строки відразу після отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Ухвалою від 28 квітня 2014 року позовну заяву ПАТ «КБ «Надра» за заявою представника банку залишено без розгляду;
оскільки ПАТ «КБ «Надра» про вчинення спірного правочину дізнався не пізніше грудня 2013 року, з позовом про захист про визнання спірного правочину звернувся у 2021 році, тобто майже через вісім років після того, як дізнався про порушення своїх прав щодо спірної квартири, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що у задоволенні вимог ТОВ «Девелоп Фінанс» (правонаступника ПАТ «КБ «Надра») слід відмовити через пропуск позивачем позовної давності. Натомість суд апеляційної інстанції помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування. Тому постанову суду апеляційної інстанції в цій частині слід скасувати, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування залишити в силі.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що підстави для визнання договору дарування спірної квартири фраудаторним правочином відсутні, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції правильно кваліфіковано оспорюваний договір дарування як такий, що вчинений на шкоду кредитору, з урахуванням таких обставин як безоплатність договору (за змістом частини першої статті 717 ЦК України договір дарування є безоплатним); моменту укладення договору (договір дарування було вчинено ОСОБА_1 за наявності значного розміру непогашеної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (оспорюваний договір укладений з матір`ю дарувальника, що встановлено судами та не заперечувалося сторонами під час розгляду справи). 
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу з одночасним визнанням права власності на квартиру та встановлення іпотеки
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що: «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21) зазначено, що: «висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою від 20 жовтня 2010 року недійсним на підставі статей 3, 13, 203, 215 ЦК України, як вчиненого на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), є правильним. […] Крім того, позивачі просили застосувати наслідки визнання договору купівлі-продажу недійсними шляхом повернення сторін в первісний стан. Такими наслідками позивач вважав скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно за його набувачами (ТОВ «ВІВАТ» та ТОВ «ИРИС»), з чим погодився суд першої інстанції. Разом з тим суд першої інстанції не врахував, що у спірних правовідносинах та за встановлених обставин справи ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається».
У справі, що переглядається:
у позові позивач, серед іншого, просив визнати недійсним договір         купівлі-продажу спірної квартири з одночасним визнанням права власності на квартиру та встановити іпотеку на квартиру;
вказані позовні вимоги є неналежними, оскільки не забезпечують відновлення порушених прав позивача. Ефективним способом захисту є визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування реституції (відновлення становища, яке існувало до порушення). Тому у задоволенні заявлених вимог слід було відмовити саме з цих підстав. Оскільки суд апеляційної інстанції помилково задовольнив ці вимоги позову, то постанову апеляційного суду в цій частині слід скасувати. Натомість, оскільки суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири з одночасним визнанням права власності на квартиру та встановлення іпотеки на квартиру, проте помилився щодо мотивів такої відмови, рішення суду першої інстанції в цій частині слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України). 
Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановіВерховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року справа № 757/50206/20-ц (провадження № 61-9221св23), дають підстави для висновку, що дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що:
касаційні скарги слід задовольнити частково;
постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору купівлі-продажу з одночасним визнанням права власності на квартиру, встановлення іпотеки та судових витрат скасувати;
рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування залишити в силі;
рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу з одночасним визнанням права власності на квартиру та встановлення іпотеки змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Щодо стягнення судового збору
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.
За подачу касаційної скарги  ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 13 620,00 грн.
За подачу касаційної скарги  ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 13 620,00 грн.
Враховуючи результат касаційного перегляду, з ТОВ «Девелоп Фінанс» на користь  ОСОБА_1 та ОСОБА_3  слід стягнути судовий збір у розмірі по 13 620,00 грн.
Щодо клопотань про закриття касаційного провадження
У квітні та травні 2024 року ТОВ «Девелоп Фінанс» подало клопотання про закриття касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які підписані представником ОСОБА_9 . В обґрунтування клопотань вказує, що відповідно до змісту постанов Верховного Суду, на які посилаються ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у касаційних скаргах, вони не містять висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, не є подібними до правовідносин, що виникли у цій справі, що суперечить пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
У травні 2024 року ОСОБА_3 подав заперечення на клопотання позивача про закриття касаційного провадження та зазначив, що доводи клопотання про закриття касаційного провадження є помилковими та надуманими. Вони ґрунтуються на власному та невірному розумінні понять «подібність», «подібні правовідносини» для визначення підстав касаційного оскарження.
Оскільки колегія суддів зробила висновок про наявність підстав для задоволення касаційних скарг, то у задоволенні клопотань про закриття касаційного провадження належить відмовити.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» про закриття касаційного провадження відмовити.
Касаційні скарги ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року в частині задоволених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору купівлі-продажу з одночасним визнанням права власності на квартиру, встановлення іпотеки та судових витрат скасувати.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» про визнання недійсним договору даруваннязалишити в силі.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу з одночасним визнанням права власності на квартиру та встановлення іпотеки змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 13 620,00 гривень.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 13 620,00 гривень.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року в скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                              В. І. Крат
Судді:                                                                                       Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко