ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 р.	Справа № 531/907/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 29.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Герцов О.М., м. Карлівка, по справі № 531/907/24
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Державної служби України з безпеки на транспорті                 
          про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Адвокат Жолонко О. В., в інтересах позивача - ОСОБА_1 звернувся до Карлівського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті, у якому просив суд:
визнати протирправною та скасувати постанову серії АА №00017565 від 28.02.2024 по справі про адмінправопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксована в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України стосовно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.132-1 КУпАП.
Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 29.04.2024 по справі № 531/907/24 позовну заяву адвоката Жолонка Олександра Валерійовича, яка подана в інтересах ОСОБА_1 , до Державної служби України з безпеки на транспорті - задоволено.
Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі серії АА №00017565 від 28.02.2024, винесену старшим державним інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Теслюк Є. В. про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП  ОСОБА_1 та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті, код ЄДРПОУ 39816845, що знаходиться за адресою: вул. Фізкультури, 9, м. Київ, 03150, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) та витрати на надання правової допомоги в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч гривень нуль копійок).
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 29.04.2024 по справі № 531/907/24 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що транспортний засіб позивача не відповідав вимогам підпункту б) пункту 22.5 Правил дорожнього руху, відповідно до яких фактична маса транспортного засобу 42 т допустима для - двохвісного автомобіля (тягача) з трьохвісним напівпричепом (контеннеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра. Також, відповідач зазначає, що ні позивачем, ні судом першої інстанції не доведено/встановлено факту перевезення напівпричепом-контейнеровозом саме контейнеру чи змінного кузова. Тобто, фактично комбінований транспортний засіб позивача (тягач з напівпричепом-контейнеровозом) не перевозить контейнери, а здійснює перевезення вантажу на платформі, на якій мають бути розташовані контейнери.
Відповідно до ч.  1 ст.  308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що постановою по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі серії АА №00017565 від 28.02. старшим державним інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту реалізації державної політики та нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Теслюк Є. В., ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 132-1 ч.2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 8500,00 грн. (а.с.18).
Згідно вказаної постанови, 23.02.2024 о 17:38 год., за адресою М-03, км 348+870, Полтавська область, транспортний засіб DAF XF105.460 д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого та відповідальною особою якого є ОСОБА_1 , який допустив рух транспортного засобу із перевищенням нормативних парамерів зазначених п.22.5 ПДР України, перевищення загальної маси транспортного засобу на 8 % (3,2 тонн), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тонн.
Не погодившись з вищевказаною постановою у справі про адміністративне правопорушення, позивач звернулася до суду з позовом у цій справі.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем фактично не подано належних та допустимих доказів щодо вимірювання фактичної маси (ваги) транспортних засобів позивача та доказів перевищення встановлених законодавством вагових норм під час руху великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами і відповідних висновків після проведення замірів, не обґрунтовано відповідність розміру процентного перевищення нормативного навантаження зазначеному розміру перевищення навантаження, визначеному в тоннах.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч.  2 ст.  19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з ч.  2 ст.  29 Закону України “Про дорожній рух”, з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» до великовагових та великогабаритних транспортних засобів відносяться транспортні засоби вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 ПДР.
Положеннями п.  4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 №  30 (далі - Правила №  30) встановлено, що рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів. Допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у пункті 22.5 ПДР України на 2% (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд.
Згідно з пунктом 22.5 ПДР України рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують фактичної маси (для автомобільних доріг державного значення): двовісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра – 42 тонни.
Рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоча б один з їх габаритних та/або вагових параметрів перевищує нормативи, визначені цим пунктом, здійснюється відповідно до Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року №30 “Про проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами”.
Аналізуючи вищенаведені норми, можливо дійти висновку, що у разі якщо автомобільне перевезення здійснюється із допомогою напівпричепа-контейнеровоза (про що повинно бути вказано у свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу) загальна фактична маса не повинна перевищувати 44  880  кг (44  т контейнеровоз + 2% похибка).
При цьому колегія суддів зазначає, що диспозиція п.  22.5 ПДР передбачає різні нормативи допустимої фактичної маси транспортних засобів для тягачів з напівпричепом та тягачів з напівпричепом (контейнеровозів), що здійснюють перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра. Також зазначені параметри є відмінними в залежності від кількості осей тягача та контейнеровоза.
Отже, визначальними ознаками комбінованого транспортного засобу для цілей визначення параметрів максимальної фактичної маси є: кількість вісей у тягача та напівпричепа, наявність у напівпричепа ознак контейнеровозу, перевезення одного чи більше контейнера або ж змінного кузова при дозволеній максимальній довжині 13,716 метра.
Згідно з ч.  2 ст.  132-1 КУпАП перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно.
Відповідно до ст.  251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.
Статтею 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Виходячи із норм викладених в частині 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею78 КАС України.
Відповідно до ч.  2 ст.  77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Постановою по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі серії АА №00017565 від 28.02.2024 зазначено, що ОСОБА_1 як відповідальна особа допустив рух транспортного засобу DAF XF105.460 д.н.з. НОМЕР_2 , із перевищенням нормативних парамерів зазначених п.22.5 ПДР України, перевищення загальної маси транспортного засобу на 8 % (3,2 тонн), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тонн.
Апелянт заперечує проти того, що перевезення здійснювалося за допомогою контейнера або змінного кузова. З цих підстав вважає, що нормативні параметри загальної маси транспортного засобу повинні складати 40 т.
Так, відповідно до пункту 16 статті 4 Митного кодексу України контейнер – транспортне обладнання (клітка, знімна цистерна або подібний засіб), що:
а) являє собою повністю або частково закриту ємність, призначену для поміщення в неї вантажів;
б) має постійний характер і завдяки цьому є достатньо міцним, щоб слугувати для багаторазового використання;
в) спеціально сконструйоване для полегшення перевезення вантажів одним або кількома видами транспорту без проміжного перевантаження;
г) сконструйоване таким чином, щоб полегшити його перевантаження, зокрема з одного виду транспорту на інший;
ґ) сконструйоване таким чином, щоб його можна було легко завантажувати та розвантажувати;
д) що має внутрішній об`єм не менше одного метра кубічного.
Термін «контейнер» включає приладдя та обладнання, необхідні для цього типу контейнера, за умови, що вони перевозяться разом із контейнером. Знімні кузови прирівнюються до контейнерів.
Відповідно до абз.  4 розділу І “Терміни та поняття” Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 №  363 (далі - Правила №  363) вантажний контейнер - одиниця транспортного обладнання багаторазового використання, призначена для перевезення та короткочасного зберігання вантажів без проміжних перевантажень, зручна для механізованого навантаження та розвантаження, завантаження та вивантаження (внутрішній об`єм дорівнює 1 куб.м і більше).
Пунктами 17.4, 17.5 Правил №  363 встановлені вимоги щодо маркування універсальних та спеціальних контейнерів, які належать перевізникам або ж власникам вантажу.
Так, універсальні автомобільні контейнери, що належать перевізникам, повинні мати єдину нумерацію, а також нанесене фарбою, що контрастно виділяється від кольору контейнера, таке маркування: розпізнавальний знак; номер контейнера; найменування власника контейнера; вантажність і маса тари контейнера, кг; внутрішній об`єм контейнера, куб.м; місце, місяць і рік виготовлення контейнера; час останнього капітального ремонту і наступного ремонту контейнера. Номер контейнера наноситься на всіх бокових стінках, даху і всередині контейнера (пункт 17.4 Правил №363).
Універсальні автомобільні та спеціальні контейнери, які належать власникам вантажу, повинні мати маркування, яке запроваджене власником майна. При цьому обов`язково наноситься вантажність і маса тари контейнера, а також внутрішній об`єм контейнера (куб.м) (пункт 17.5 Правил №363).
Пунктом 17.2 Правил №363 встановлена заборонена на перевезення в універсальних контейнерах вантажів, які швидко псуються, сипучі вантажі без тари, вибухові, займисті, їдкі та отруйні речовини, смердючі вантажі та ті, які забруднюють стіни і підлогу контейнера, а також вантажі, які не можуть бути завантажені в контейнер або вивантажені з нього без застосування вантажно-розвантажувальних механізмів.
В той же час у відповідності до п. 17.3 Правил № 363 спеціальні контейнери належать вантажовідправникам і вантажоодержувачам та призначаються для перевезення автомобільним транспортом певних видів вантажів, які потребують додержання особливих умов під час транспортування.
Згідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 23.11.2018 серія НОМЕР_3 - DAF XF105.460 д.н.з. НОМЕР_2 є спеціалізованим вантажним сідловим тягачем. 
Також, згідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 21.11.2019 серія НОМЕР_4 - ТЗ KOGEL SNCO24 д.н.з. НОМЕР_5 є спеціалізованим напівпричіпом н/пр – контейнеровозом - Е. (а. с. 13 та зворотній бік аркуша).
Отже, транспортний засіб KOGEL SNCO24 є спеціалізованим напівпричепом н/пр-контейнеровоз - Е, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 21.11.2019 серія НОМЕР_4 .
Доказів того, що в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу зазначені недостовірні відомості про тип напівпричепу, відповідач не надав.
Отже, вищенаведене спростовує доводи апелянта про те, що позивач здійснював вантажні перевезення транспортним засобом, який не є контейнеровозом.
При цьому, товарно-транспортної накладної №ЦББЭ0217 від 22.02.2024 також підтверджується, що перевезення здійснювалося автомобілем DAF XF105.460 (тягач, сідловий тягач) д.н.з. НОМЕР_2 з напівпричепом KOGEL SNCO24, який згідно свідоцтва про реєстрацію є спеціалізованим н/пр-контейнеровозом-Е.
Наявний в матеріалах фотознімок із фотофіксацією транспортного засобу жодним чином не підтверджує доводів апелянта про   те, що даними фотофіксації комбінований транспортний засіб, що складається з спеціалізованого сідлового тягача та напівпричепа-контейнеровоза, на платформі для контейнерів перевозив не контейнер, оскільки з даних фотофіксації правопорушення чітко вбачається проїзд транспортного засобу з напівпричепом, завантаженим контейнером, останнє також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу
Доводи відповідача, що сідельний тягач з напівпричепом перевозив предмет з ознаками контейнеру, до конструкції якого внесено зміни – додано тентовий верх, а також відсутні кутові фітинги, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідачем не надано доказів, що конструкція вказаного контейнеру передбачає відсутність тенту або наявності кутових фітингів, а відомості щодо переобладнання вказаного напівпричіпу для перевезення змінного кузова в особливих відмітках свідоцтва відсутні.
Відтак, враховуючи факт проведеної державної реєстрації відповідного напівпричепу, як контейнеровозу, та ненадання відповідачем доказів зворотнього, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що контролюючий орган у межах спірних правовідносин мав класифікувати його транспортний засіб, як контейнеровоз.
Отже, вказаний транспортний засіб відноситься до комбінованого транспортного засобу, та відповідно до п. 22.5 ПДР України, є автомобілем (тягачем) з спеціалізованим напівпричепом (контейнеровоз), з дозволеною максимальною вагою перевезення 42 т.
Крім того, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи та апеляційній скарзі відсутні докази фіксації довжини кузова транспортного засобу, а тому відповідачем не доведено, що загальна максимальна довжина кузова перевищує  13,716 метра.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показів свідків.
Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Між тим, відповідачем не надано доказів в підтвердження законності та обгрунтованості проведених розрахунків перевищення фактичної маси автомобіля та прийнятої постанови.                 
На підставі вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зроблений відповідачем розрахунок перевищення фактичної маси у спірному випадку є необґрунтованим, що є підставою скасування постанови, оскільки її прийнято на підставі не обґрунтованих розрахунків.
Посилання відповідача на відсутність у вантажі, що перевозився, ознак контейнеру з огляду на відсутність маркування на ньому, переобладнання напівпричепу та фактичне здійснення перевезення ним, а не контейнеровозом, колегія суддів оцінює критично.
З цього приводу колегія суддів зауважує, що можливе недотримання власником вантажу або ж перевізником вимог щодо маркування контейнеру, виду вантажу або ж способу його розміщення у контейнері не змінює призначення та технічних характеристик одиниці транспортного обладнання, яка розміщена на спеціалізованому напівпричепі-контейнеровозі, для цілей її ідентифікації як вантажного контейнера у розумінні абз.  4 розділу І “Терміни та поняття” Правил №  363 та для цілей застосування положень пункту 22.5 Правил дорожнього руху. До того ж вказані обставини не слугували підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.07.2020 у справі №463/1352/16-а, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачяться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Посилання відповідача щодо заборони перевезення вантажів у контейнерах, завантажені з порушенням Міжнародної конвенції щодо безпечних контейнерів, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки матеріали справи не містять доказів завантаження вантажу з порушенням конвенції. До того ж вказані доводи не спростовують встановлених судом обставин щодо параметрів транспортного засобу, що є підставою для визначення фактично допустимої маси автомобіля та притягнення позивача до відповідальності. 
Крім того, відповідачем не доведено, що контейнеровоз є універсальним, а не спеціалізованим. Між тим, згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 21.11.2019 серія НОМЕР_4 - ТЗ KOGEL SNCO24 д.н.з. НОМЕР_5 є спеціалізованим напівпричіпом н/пр – контейнеровозом - Е. 
Посилання відповідача на постанови адміністративних судів апеляційної інстанції колегія суддів також відхиляє, оскільки згідно ч.  5 ст.  242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду першої інстанції не спростовують.
Щодо відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі   ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Частинами 1-5   ст. 134 КАС України   обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано   ст. 139 КАС України, частинами першою якої встановлено, що   при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 7   ст. 139 КАС України   розмір витрат, які сторона   сплатила або має сплатити   у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Частини 3, 5   ст. 143 КАС України   передбачають, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному   статтею 252 цього Кодексу.
Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому   Законом України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”.
Відповідно до   ст. 30 цього Закону,   гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом.
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача,   має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у   ст. 30 Законом України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Приписи ч. 9   ст. 139 КАС України   містять критерії розподілу судових витрат, які суд повинен врахувати при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.
Так, пунктами 1, 2, 4 ч. 9   ст. 139 КАС України   передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі   “East/West Alliance Limited   проти України”, заява №19336/04, п. 269).
З метою підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи долучено: договору про надання правничої допомоги від 02.04.2024 року, акт наданих послуг за договором про надання правничої допомоги №б/н від 02.04.2024 року, квитанція №б/н від 02.04.2024 року, ордер на надання правничої (правової) допомогу серії ВІ №1208174.
З наданих доказів слідує, що 02.04.2024 року  між ОСОБА_1 та адвокатом Жолонко Олександром Валерійовичем укладено договір про надання професійної правничої допомоги №б/н від 02.04.2024 року, згідно п. 1.1 якого Клієнт замовляє Виконавцю надання правничої допомоги (юридичних послуг) по захисту прав і законних інтересів у судах всіх рівнів незалежно від спеціалізації, підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності, а саме: оскарження постанову серії АА №00017565 від 28.02.2024 по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксована в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України стосовно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого 4.2 ст. 132-1 КУПАП.
Згідно 4.2 вказаного Договору гонорар складає 5000,00 грн.
Зі змісту акту наданих послуг за договором про надання правничої допомоги №б/н від 02.04.2024 року вбачається, що адвокатом було надано наступні послуги: усна консультація, опрацювання нормативної бази, складання та подача адміністративний позов про визнання протиправним та скасування постанови, здійснення копій документів.  Загальна вартість послуг склала 5000,00 грн.
Отже, в підтвердження надання правової допомоги позивачем надано відповідні документи.
Між тим, за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 25.05.2021 року у справі №640/2076/19, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності тa необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Колегія суддів зазначає, що оцінені сторонами договору про правничу допомогу послуги на суму 5 000 грн, є необґрунтованим та непропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову та складністю справи.
Колегія суддів ураховує, що предметом позову у цій справі є визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення про притягнення позивача до адміністративного правопорушення за ч.2 ст.132-1 КУпАП у виді штрафу в сумі 8500,00 грн., розгляд справи проведений без участі адвоката позивача у зв`язку з клопотанням від 29.04.2024 року про проведення розгляду справи без участі позивача та представника.
Крім того, дана справа за складом учасників, підставами виникнення та характером спору, позовними вимогами та обсягом досліджуваних доказів відноситься до справ незначної складності.
Враховуючи вказане, не погоджуючись із висновком суду першої інстанції про задоволення заяви позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00  грн, колегія суддів зазначає, що співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, значенням справи для сторони є витрати на правничу допомогу у сумі 2000,00 грн., які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн., а тому оскаржуване рішення слід скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 витрати на надання правової допомоги в розмірі 3000,00 грн.
Щодо понесених судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються положеннями Закону України "Про судовий збір".
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір"  судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 543/775/17 зазначила, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України "Про судовий збір", які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. З огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір").
Згідно зі ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 01.01.2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлено у розмірі 3028,00 грн.
Таким чином, розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання даного позову, становив 605,60 грн. (3028 грн. х 0,2).
Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. згідно платіжної інструкції №0.0.3563751157.1 від 02.04.2024.
Тобто, позивачем переплачено суму судового збору за подання позову, а тому на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн. 
Підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача переплачену позивачем суму судового збору у суду відсутні, таке питання може бути вирішено в порядку встановленому ст. 7 Закону України "Про судовий збір".
З урахуванням вищевикладеного, оскаржуване рішення слід скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 605,60 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті  задовольнити частково.
Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 29.04.2024 по справі № 531/907/24  за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу у  сумі 3000,00 грн. та понесених судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 605,60 грн.
В іншій частині рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 29.04.2024 по справі № 531/907/24 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко	
Судді	   	Л.В. Любчич    С.П. Жигилій