ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року	Львів	Справа № 300/5082/23 пров. № А/857/23860/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                         Глушка І.В.
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу  Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року, ухвалене суддею Гомельчуком С.В. у м. Івано-Франківську у порядку письмового провадження у справі № 300/5082/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

31 липня 2023 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Івано-Франківської міської ради, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення 36 сесії восьмого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 15.06.2023 № 125-36; зобов`язати передати в оренду земельну ділянку площею 0,5956 га, цільове призначення 01.02 для ведення фермерського господарства, кадастровий номер 26255880201:01:004:0835, за адресою: Івано-Франківська область, Тисменицький район, с.Братківці, вул. Шевченка. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення 36 сесії восьмого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 15.06.2023 № 125-36 в частині відмови ОСОБА_1 у передачі в оренду, терміном 49 років, земельної ділянки площею 0,5956 га, розташованої в с.Братківці, вул. Шевченка для ведення фермерського господарства.
Зобов`язано Івано-Франківську міську раду на найближчій сесії повторно розглянути клопотання (заяву) ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , про передачу ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки площею 0,5956 га, цільове призначення 01.02 для ведення фермерського господарства, кадастровий номер 26255880201:01:004:0835 за адресою: АДРЕСА_1 , терміном на 49 років.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновків суду першої інстанції щодо застосування до даних правовідносин ст. 377 Цивільного кодексу України, не врахувавши специфіку даних правовідносин, а саме, що спір стосується передачі в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Поза увагою суду першої інстанції залишились обставини, що ОСОБА_1 при поданні документів до Івано-Франківської міської ради з метою укладення договору оренди щодо земельної ділянки для ведення фермерського господарства не було подано документів, що підтверджують членство у фермерському господарстві. Також таких доказів не надано позивачем на розгляд суду.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що   ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 28.01.2015 є власником нежитлових приміщень площею 107,5 кв.м та 53,5 кв.м, що розташовані за адресою: село Братківці, Тисменицький район, івано-Франківська область. Право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що видано витяг №32813616 від 28.01.2015. Зазначене нерухоме майно розміщене на земельній ділянці площею 0,5956 га, кадастровий номер 2625880201:01:004:0835. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0000122202023 від 26.01.2023, цільове призначення земельної ділянки: 01.02 для ведення фермерського господарства.
14.03.2023 ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 через Центр надання адміністративних послуг міста Івано-Франківськ, територіальний підрозділ «Братківці», звернувся до Івано-Франківської міської ради із заявою щодо виділення в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 2625880201:01:004:0835, площею 0,5956 га, розташованої за адресою: село Братківці, Тисменицький район, Івано-Франківська область, терміном на 49 років. До заяви, зокрема, було додано копії паспорту, РНОКПП, витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 21.02.2023, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000122202023 від 26.01.2023, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32813616, договір дарування нежитлового приміщення, довідка з містобудівного кадастру №36380, інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №327023941, фотофіксація земельної ділянки.
Рішенням 36 сесії восьмого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 15.06.2023 № 125-36 відмовлено у передачі ОСОБА_1 в оренду вказаної земельної ділянки.
ОСОБА_1 вважаючи згадане рішення протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке. 
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Предметом даного спору є встановлення правомірності 36 сесії восьмого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 15.06.2023 № 125-36 «Про земельні питання» в частині, що стосується відмови позивачу у передачі в оренду земельної ділянки.
Відповідно до ст.14 Конституції України та ст.373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.
Статтею 3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Частинами 2, 3 ст.22 Земельного кодексу України передбачено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Згідно з частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Доводи скаржника в обґрунтування правомірності оскаржуваного рішення відносно позивача зводяться до ненадання позивачем достатнього пакету документів для прийняття органом місцевого самоврядування за наслідком розгляду заяви позивача щодо виділення в оренду земельної ділянки позитивного рішення. Зазначив, що відповідно до Витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка 2625880201:01:004:0835 належить до земель сільськогосподарського призначення 01.02. для ведення фермерського господарства. Крім того зазначив, що прийняття рішення щодо надання в оренду земель комунальної власності відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відноситься до дискреційних повноважень відповідача.
Так, в розумінні ч.1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
За пунктом другим частини першої статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із земельних ділянок, що належать фермерському господарству на праві власності, користування.
Згідно зі статтею 19 Закону № 973-IV до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
Відповідно до частини другої статті 20 Закону № 973-IV майнові права, що входять до складеного капіталу фермерського господарства, передаються йому на визначений у статуті термін.
Великою Палатою Верховного Суду задля формування єдиної практики у питанні застосування приписів Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про фермерське господарство» щодо процедури оформлення переходу прав та обов`язків орендаря від фізичної особи до створеного нею фермерського господарства, розглядалася справа № 927/79/19, за результатами перегляду якої 30.06.2020 було прийнято постанову.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила:
«…Згідно із частиною першою статті 8-1 Закону України «Про оренду Землі» право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності не може бути відчужено її орендарем іншим особам, внесено до статутного капіталу, передано у заставу.
Разом з тим, вищенаведеними нормами Закону України «Про фермерське господарство» запроваджений механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в оренду громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності. Таке фермерське господарство створюється після отримання громадянином земельної ділянки в оренду. З моменту створення цього фермерського господарства та його державної реєстрації до нього за нормами Закону України «Про фермерське господарство» переходять права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі.
Отже, в цьому випадку не відбувається відчуження орендарем права на оренду земельної ділянки, що обмежено частиною першою статті 8-1 Закону України «Про оренду Землі», а здійснюється встановлений нормами Закону України «Про фермерське господарство» перехід прав та обов`язків орендаря земельної ділянки від громадянина до створеного ним фермерського господарства. При цьому такий перехід відбувається в силу вищенаведених норм Закону України «Про фермерське господарство» та не потребує вчинення сторонами орендних правовідносин будь-яких додаткових дій, у тому числі укладення додаткових угод…».
Проте, в даній справі предметом позову був не правомірність/протиправність відмови органу місцевого самоврядування в передачі в оренду земельної ділянки, а визнання укладеними додаткових угод до договорів оренди землі в частині зміни орендаря з позивача на фермерське господарство, тобто, зовсім інший предмет позову.
Разом з тим в п.6.17 постанови від 30.06.2020 в справі №927/79/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що після проведення державної реєстрації фермерського господарства та переходу до нього в силу вищенаведених норм Закону № 973-IV прав і обов`язків орендаря земельної ділянки за договором оренди землі таке господарство звертається до державного реєстратора для проведення державної реєстрації відповідного права оренди на підставі поданого ним договору оренди землі державної та комунальної власності, укладеного засновником цього фермерського господарства.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що з комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» можна зробити висновок про те, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство мало бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набути статусу юридичної особи. Із цього часу землекористувачем земельної ділянки є фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна орендаря і обов`язки землекористувача перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації (Постанови від 26 червня 2019 року у справі № 628/778/18, від 02 жовтня 2019 року у справі № 922/538/19, від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677Д1865/16-ц, від 27 березня 2019 року у справах № 574/381/17-ц та№ 376/331/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №619/1680/17-ц), які відповідно до ч.5 ст.242 КАС України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що аналіз наведених положень в розрірі наведеної правової позиції суду касаційноїінстанції свідчить на користь висновку, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію на земельних ділянках, наданих їм в оренду для ведення фермерського господарства. При цьому фермерське господарство створюється після набуття громадянином, який виявив бажання створити фермерське господарство, права користування земельною ділянкою. Землі фермерського господарства складаються, у тому числі із земельних ділянок, що використовується ним на умовах оренди. Право користування такими земельними ділянками зазначається в його статуті, який має містити відомості про земельну ділянку, а також термін, на який передається це майнове право.
Таким чином, договір оренди земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства можливо укласти до реєстрації фермерського господарства.
В свою чергу порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування врегульований положеннями статті 123 ЗК України.
Пунктом 1 частини 2 статті 134 Земельного Кодексу України визначено, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування від 28.01.2015 є власником нежитлових приміщень площею 107,5 кв.м та 53,5 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером 26255880201:01:004:0835.
За правилами пунктом 11 статті 120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому  статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.
Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом.
Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу (власнику) такого об`єкта у передачі йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:
- надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;
- формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.
Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.
Отже, єдиним способом отримання в користування земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, є подання громадянином до компетентного органу клопотання та необхідних документів із зазначенням цільового призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.
Представником позивача 14.03.2023 було подано заяву про передачу в оренду земельної ділянки із пакетом документів. Заява подана у вигляді заповненого бланка, у якій зазначено додатки до вказаної заяви, зокрема, копія документації із землеустрою, завіреної проектною землевпорядною організацією.
Замовником документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 2625880201:01:004:0835 була Братковецька сільська рада, тому дана документація знаходиться в Івано-Франківській міській раді, як у правонаступника.
Судом слушно зауважено, що повноваження Братковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області припинилися у зв`язку з приєднанням до Івано-Франківської міської ради після добровільного приєднання Братковецької сільської територіальної громади Тисменицького району до Івано-Франківської міської територіальної громади на підставі відповідних рішень Івано-Франківської міської ради, у порядку, визначеному Законом України "Про добровільне об`єднання територіальних громад". Івано-Франківська міська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Братковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області.
Відтак, позивачем як власником об`єкту нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці с.Братківці, що не перебуває у користуванні, належним чином виконано свій обов`язок, визначений чинним законодавством щодо звернення до Івано-Франківської міської ради з клопотанням про передачу йому у користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт.
Суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права відповідно до приписів ст. 377 Цивільного кодексу України на отримання в оренду земельної ділянки (кадастровий номер 26255880201:01:004:0835) за адресою: Івано-Франківська область, Тисменицький район, с. Братківці, вул. Шевченка.
З огляду на наведене, спірне рішення відповідача в частині відмови позивачу у передачі в оренду терміном на 49 років земельної ділянки площею 0, 5956 га, розташованої в АДРЕСА_1 , не відповідає критеріям правомірності, передбаченим ч.2 ст.2 КАС України, що має наслідком його скасування у відповідній частині.
Відповідно до частини 2 ст.6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейський суд з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейського суду з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа №30210/96).
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».
Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).
Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).
Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Умови, за яких орган відмовляє у наданні земельної ділянки в оренду, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти позитивне рішення. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу – надати в оренду земельну ділянку або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.
При цьому, Верховний Суд сформував сталу правову позицію у вказаних правовідносинах у ряді постанов (зокрема від 17.02.2021 у справі № П/811/397/18,від 27.05.2021 у справі №442/3936/17, від 15.06.2021 у справі № 804/881/18, від 23.11.2021 у справі №580/704/21 та ін) де ВС дійшов такого висновку: "…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, в межах спірних правовідносин належним способом відновлення порушеного права позивача є визначення Івано-Франківській міській раді зобов`язання повторно розглянути клопотання (заяву) позивача про передачу йому в оренду земельної ділянки площею 0,5956 га, цільове призначення 01.02 для ведення фермерського господарства, кадастровий номер 26255880201:01:004:0835 за адресою: Івано-Франківська область, Тисменицький район, с.Братківці, вул. Шевченка.
Обраний судом першої інстанції спосіб, на думку суду апеляційної інстанції є ефективним заходом захисту порушених прав позивача та забезпечить їх поновлення.
Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 300/5082/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний