ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
31 липня 2024 року
м. Київ
Справа № 444/1885/21
Провадження № 51-800 км 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
захисників (відеоконференція)                                    ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засудженого (відеоконференція)                               ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 24 серпня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 січня 2024 року, захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого                     ОСОБА_8 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 січня 2024 року, представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 січня 2024 року у кримінальному провадженні № 12020140240000536 за обвинуваченням 
ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 24 серпня 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Початок строку відбування покарання  ОСОБА_8 вирішено рахувати з часу його фактичного затримання. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Цим же вироком засуджено  ОСОБА_11 , рішення щодо якого у касаційному порядку в межах указаних вище касаційних скарг не оскаржуються.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він 01 вересня 2020 року, приблизно о 14:40, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2121» та рухаючись по автодорозі «Тернопіль-Львів-Рава-Руська» у напрямку до м. Рава-Руська, в районі 159 км + 700 м, поблизу повороту на територію шиномонтажу                 СТО «АВТО-ВОЛЯ», що поблизу с. Воля Висоцька Львівського району Львівської області, грубо порушив вимоги Р.1 п. п. 1.5, 1.10 (в частині визначення термінів «небезпека для руху», «прилегла територія»); Р.2 п. п. 2.1 г), 2.3 б), д); Р.9 п.п. 9.2 б), 9.4; Р.10 п. п. 10.1, 10.4 ч.1, Р.14 п.14.3 та вимоги дорожньої розмітки 1.1 дод. 2 Р.34 «Правил дорожнього руху», які виразилися в тому, що він, керуючи автомобілем без полісу (сертифікату) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, створив загрозу безпеці дорожнього руху, розпочавши виконання маневру повороту ліворуч для заїзду на прилеглу територію, завчасно не увімкнув покажчик лівого повороту та не зайняв крайнє ліве положення на проїзній частині, не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки чи перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, не маючи завад технічного характеру, які б могли обмежити йому видимість попутного автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який в цей час виконував маневр обгону та рухався постійно і прямолінійно по смузі зустрічного руху позаду нього, в подальшому перетнув осьову суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, що призвело до зіткнення між вказаними транспортними засобами. 
Після зіткнення автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_11 здійснив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-Benz», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 . Внаслідок порушення водієм ОСОБА_8 правил дорожнього руху пасажир автомобіля «ВАЗ 2121» ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а пасажир ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 січня 2024 року апеляційні скарги захисників обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_14 і ОСОБА_6  було залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить судові рішення щодо               ОСОБА_8 скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі положень п. п. 2, 3 ст. 284 КПК України.  
Зазначає, що судом в мотивувальній частині вироку чітко не вказано, які саме порушення Правил дорожнього руху кожного з водіїв були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними.
Окрім того,  не було встановлено момент, коли саме виникла небезпека (як в часі, так і щодо розташування транспортних засобів один відносно одного у момент виникнення небезпеки); чи був включений сигнал світлового покажчика повороту відповідного напрямку. 
Вказує, що ОСОБА_8 не здійснював перетин суцільної лінії, оскільки на перехресті, де він здійснював маневр повороту ліворуч, наявна саме переривчаста лінія, однак судом цьому не було надано оцінки. 
Посилається на те, що вказані обставини можна було встановити за допомогою слідчого експерименту та проведення додаткових експертиз, в тому числі за допомогою програмного комплексу «РС-crash», однак судами клопотання сторони захисту про це було проігнороване.
Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки суд апеляційної інстанції не розглянув доводів його апеляційної скарги, не дав їм аналізу, повторно доказів не дослідив.
Стверджує, що розгляд справи у Львівському апеляційному суді зводився до схилення ОСОБА_8 до визнання вини, а не до розгляду апеляційної скарги та доводів щодо відсутності доказів винуватості.
Також вважає, що є підстави для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України, оскільки ОСОБА_8 щиро жалкує за своїм товаришем, з яким товаришував зі школи, співчуває родині, є щирим у своїх вчинках та важко переживає втрату. Протягом всього періоду з моменту дорожньо-транспортної пригоди він намагається донести, що він не бачив транспортний засіб ОСОБА_11 , який намагався здійснити маневр обгону на перехресті, виїхавши по зустрічну смугу та перетнувши суцільну смугу розмітки. Також указує, що його підзахисний має сукупність хронічних захворювань.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог КПК України, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушеннята особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом не враховано, що  ОСОБА_8 позитивно характеризується, визнав вину. Зазначає, що  ОСОБА_8 вчиняв активні дії щодо примирення із потерпілими, адже ОСОБА_13 і ОСОБА_9 були його близькими друзями. Смерть ОСОБА_13 стала для нього великою втратою та глибоким емоційним потрясінням. 
Після події ОСОБА_8 і його матір допомагали потерпілим у придбанні ліків та надавали фінансову допомогу в силу своїх можливостей. Потерпіла ОСОБА_15 та батько померлого ОСОБА_13 жодних претензій до  ОСОБА_8 не мають, і потерпілі не наполягали на призначенні ОСОБА_8 покарання саме у вигляді позбавлення волі. 
Незважаючи на наявність бажання у ОСОБА_8 допомогти фінансово, родичі ОСОБА_13 ігнорували усі його спроби в ході судового розгляду. У разі пред`явлення до ОСОБА_8 цивільного позову, він готовий відшкодувати завдану шкоду. Вказує, що потерпілий ОСОБА_9 претензій до нього не має та просив суд застосувати до обвинувачених покарання, не пов`язане із позбавленням волі.
Окрім того, ОСОБА_8 є незамінним помічником для своєї сім`ї, оскільки його мати є інвалідом 2 групи, а батько внаслідок хронічної хвороби має порушення функції правої руки; здійснює догляд за ОСОБА_16 , якій ОСОБА_8 є правнуком, та подав документи для встановлення опікунства над нею; організовує волонтерські фінансові збори, закупляє необхідні речі та провіант і передає гуманітарну допомогу у відповідні військові підрозділи, за що отримав грамоти та подяки від бойових підрозділів ЗСУ.
Також вказує, що судове провадження у суді апеляційної інстанції було здійснено за відсутності потерпілого ОСОБА_9 , який належним чином не був повідомлений про дату, час і місце судового засідання і його позиція не була врахована судом в ході вирішення цієї справи, що є істотним порушенням вимог КПК України. 
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 також просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
Вважає, що ухвала Львівського апеляційного суду є такою, що ухвалена із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки судове провадження здійснено за відсутності потерпілого ОСОБА_9 , який належним чином не був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, й ним не була висловлена позиція під час апеляційного перегляду.
Допущене істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог КПК України  перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення та призвело до призначення ОСОБА_8 явно необґрунтованого та несправедливого покарання, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок його надмірної суворості.
Посилається на те, що суди, призначаючи  ОСОБА_8 покарання, не в повній мірі врахували, що потерпілий ОСОБА_9 претензій до обвинувачених не має, завдана шкода відшкодована у повному обсязі,  потерпілий ОСОБА_9 просив суд застосувати до обвинувачених покарання, не пов`язане із позбавленням волі.
Також судами не враховано дані про особу винного, а також те, що він вчинив кримінальне правопорушення з необережності, щиро розкаявся, відшкодував завдану шкоду, є особою молодого віку, раніше не судимий, під час ДТП в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння не перебував. 
Вбачає, що за аналогічних обставин суд дійшов висновку про можливість застосування положень ст. 75 КК України до іншого обвинуваченого ОСОБА_11 , тому інший підхід до обвинуваченого ОСОБА_8 вбачає несправедливим. 
Позиції учасників судового провадження
Захисники та засуджений підтримали подані касаційні скарги. 
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційних скарг.
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За правилами ст. 438 КПК Українипідставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доводи захисників та представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката                     ОСОБА_10 щодо суворості призначеного  ОСОБА_8 покарання, можливості його звільнення від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України, за наявних обставин провадження є безпідставними.
Відповідно до положень ст. 50 КК Українипокарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК Україниособі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.
Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429  цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вирішення судом питання про призначення  ОСОБА_8 покарання, а також щодо неможливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням, ґрунтується на наведених вимогах закону. 
Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких, є необережним; ступінь його суспільної небезпеки; дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем роботи характеризується позитивно, не одружений, не інвалід, вину визнав, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває. 
Також місцевим судом було враховано позицію потерпілого ОСОБА_9 , який просив призначити ОСОБА_8 покарання, не пов`язане із позбавленням волі, зазначивши, що немає до обвинуваченого претензій, та позицію потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , які при призначені покарання в місцевому суді поклалися на думку суду.
Також судом враховано обставину, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття обвинуваченого. Обставин, які обтяжують покарання, судом не було встановлено.
Суд першої інстанції, проаналізувавши та надавши оцінку указаним обставинам, зробив висновок про неможливість виправлення ОСОБА_8 без його ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції за ч. 2 ст.286 КК України.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку взяв до уваги наслідки, які настали від вчиненого кримінального правопорушення, та врахував позицію потерпілих ОСОБА_15 і ОСОБА_18 , які в апеляційному суді категорично заперечували щодо звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, адже він, з їх слів, не висловив жалю, не попросив пробачення за вчинене, не пропонував відшкодувати завдану шкоду.
Колегія суддів убачає, що покарання ОСОБА_8 за указаних вище обставин призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових правопорушень, відповідає вимогам ст. 65 КК України, принципам індивідуалізації та справедливості покарання. 
Посилання у касаційних скаргах на те, що при призначенні покарання суд не врахував позицію потерпілого  ОСОБА_9 , який жодних претензій матеріального чи морального характеру до нього не має та просив призначити покарання, не пов`язане із позбавленням волі, є безпідставними, оскільки думка потерпілого щодо визначення винному виду і розміру покарання була врахована судом згідно з його заявою в сукупності з іншими обставинами.
Щодо доводів про неналежне урахування судом даних про особу винного, зокрема те, що ОСОБА_8 є незамінним помічником для своєї сім`ї, вся важка фізична побутова робота у сім`ї виконується ОСОБА_8 , й без такої допомоги його батьки можуть залишитися у складному становищі, а також те, що ОСОБА_8 активно займається волонтерською діяльністю, підтримує бойові підрозділи ЗСУ, за що отримав грамоти та подяки, то колегія суддів не вбачає їх такими, що ставлять під сумнів обґрунтованість оскаржуваних рішень в частині призначення покарання.
Підстав для пом`якшення покарання, а також підстав вважати призначене                ОСОБА_8 покарання явно несправедливим внаслідок суворості, за указаних вище обставин провадження не вбачається. 
За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Виходячи з положень ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.
Однак ухвала апеляційного суду цим вимогам кримінального процесуального закону не відповідає.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій зазначав,  що докази, які покладені в основу вироку не підтверджують винуватість його підзахисного. Також вказував на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду  фактичним обставинам справи. Вважав, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим; суд формально дослідив наявні у справі докази, які здобуті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та не дав їм належної оцінки, а, відтак, безпідставно поклав їх в основу обвинувального вироку, оскільки вони не доводять винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину. Просив вирок місцевого скасувати, а провадження по справі закрити (т. 2 а.с. 74-80).
Згідно з технічним носієм, на якому зафіксоване судове засідання суду апеляційної інстанції від 15 січня 2024 року, захисник ОСОБА_6 підтримав подану апеляційну скаргу. Також його скаргу підтримав і обвинувачений ОСОБА_8 .
При виступі у судових дебатах захисник ОСОБА_6 також зазначав про недостатність доказів для доведеності винуватості його підзахисного                   ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, наполягав на невинуватості обвинуваченого ОСОБА_8 , однак із урахуванням того, що ОСОБА_8 у суді апеляційної інстанції вказав про визнання ним вини й про призначення йому надто суворого покарання, захисник ОСОБА_6 також просив апеляційний суд застосувати до ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України. 
За змістом судового рішеннявбачається, що апеляційний суд виклав короткий зміст доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , дійшовши висновку, щофактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються. 
З огляду на це доводи, які були викладені в апеляційній скарзі захисника                  ОСОБА_6 , не були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, оскільки будь-яких обґрунтованих і достатніх мотивів на їх спростування у вказаному судовому рішенні не наведено.
Враховуючи це, Верховний Суд дійшов висновку, що під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що відповідно до вимог   п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для його скасування.
Окрім того, доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_7 та адвоката                     ОСОБА_10 щодо неповідомлення про дату, час та місце розгляду судового засідання в суді апеляційної інстанції потерпілого ОСОБА_9 є обґрунтованими.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 55 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Згідно з ч. 3 ст. 56 КПК України під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий має права, зокрема бути завчасно поінформованим про час та місце судового розгляду, брати участь у судовому провадженні.
Виходячи з положень ч. 6 ст. 22 КПК України саме на суд покладено обов`язок забезпечити реалізацію потерпілим указаних прав.
Відповідно до частин 2 і 3 ст. 111 КПК України повідомлення учасників кримінального провадження з приводу вчинення процесуальних дій здійснюється у випадку, якщо участь цих осіб у таких діях не є обов`язковою, і в порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу.
Указаною главою врегульовано порядок здійснення судового виклику 
у кримінальному провадженні. Зокрема, за ч. 1 ст. 135 КПК України особа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 136 КПК України належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.
В ході дослідження матеріалів провадження будь-яких відомостей про те, що                 потерпілий ОСОБА_9 належним чином отримав повідомлений про час та місце розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, колегією суддів касаційного суду не встановлено. 
Зокрема, як убачається з матеріалів провадження, повідомлення про розгляд кримінального провадження щодо  ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , яке було призначено на 08.11.2023 та в подальшому відкладено на 30.11.2023 та 15.01.2024, направлялися на адресу потерпілого ОСОБА_9 , однак були повернуті до апеляційного суду з відміткою Укрпошти, що адресат відсутній за вказаною адресою (т. 2 а.п. 98, 124, 141). 
З огляду на це, колегія суддів вбачає, що апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження, не з`ясував причини відсутності потерпілого ОСОБА_9 , не перевірив, чи потерпілий був належним чином повідомленийпро дату, час та місце апеляційного розгляду.
За таких обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. 
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , дати їм належну оцінку та з урахуванням усіх встановлених обставин прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись положеннями ст. ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд 
ухвалив:
Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та адвоката  ОСОБА_10 задовольнити частково.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 січня 2024 року щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_11 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,                                            є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                    ОСОБА_3