ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткачука О. С.
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2024 року 
у справі № 990SCGC/6/24 (провадження № 11-71сап24)
за скаргою  ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 28 березня 2024 року № 940/0/15-24, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24 про притягнення судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
 
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад доводів скаржниці
ОСОБА_1 05 квітня 2024 року із використанням засобів поштового зв`язку направила до Великої Палати Верховного Суду скаргу, в якій просила скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 28 березня 2024 року № 940/0/15-24 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя (далі - Друга Дисциплінарна палата) від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24 про притягнення її, судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , до дисциплінарної відповідальності» (далі - оскаржуване рішення).
На обґрунтування скарги зазначала,що ВРП залишила без змін рішення Другої Дисциплінарної палати про притягнення її до дисциплінарної відповідальності та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді попередження через наявність у її діях дисциплінарного проступку, передбаченого пунктами 2 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII 
«Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ), під час здійснення правосуддя у 13-ти справах.
Друга Дисциплінарна палата, надаючи оцінку допущеному суддею дисциплінарному правопорушенню, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ, визначила відповідне порушення саме як затягування з розглядом справи. Проте, ВРП у спірному рішенні встановила іншу об`єктивну сторону дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ, не пов`язану із затягуванням з розглядом справи, як-от у виді невжиття суддею заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом.
Заявниця ОСОБА_1 вважала, що ВРП за результатами оскарження рішення Другої Дисциплінарної палати фактично повністю змінила встановлену об`єктивну сторону дисциплінарного проступку, в результаті чого суддя та її представник позбавлені можливості здійснити захист на підтвердження того, що в діях судді, немає ознак дисциплінарного проступку саме у формі невжиття суддею заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом, що є порушенням гарантованого їй права на захист.
Скаржниця доводила, що ВРП ухвалила оскаржуване рішення неповноважним складом членів з огляду на різний суб`єктний склад учасників Другої Дисциплінарної палати, які брали рішення від 31 січня 2024 року 
№ 298/2дп/15-24 та ухвалу про виправлення описки від 21 лютого 2024 року № 530/2дп/15-24у цьому рішенні.
З огляду на те, що за результатами дисциплінарного провадження не встановлено умислу та грубої (очевидної) недбалості в її діях, скаржниця вважала, що оскаржуване рішення є безпідставним та неналежно вмотивованим.
Стислий виклад позиції учасників справи щодо скарги
ВРП 07 травня 2024 року із застосуванням системи «Електронний суд» направила до Великої Палати Верховного Суду відзив, у якому просить залишити скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення ВРП від 28 березня 2024 року № 940/0/15-24 - без змін.
Обставини справи
Указом від 23 січня 2012 року № 29/2012 Президент України призначив ОСОБА_1 на посаду судді Київського районного суду м. Одеси строком на п`ять років.
Указом від 07 вересня 2018 року № 272/2018 Президент України призначив ОСОБА_1 на посаду судді Київського районного суду м. Одеси безстроково.
ОСОБА_2 у березні 2021 року подав до ВРП скаргу на дії судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , допущені під час розгляду справ №№ 520/3399/19, 520/9080/19, 520/956/19, 947/24041/19, 947/31188/19, 947/3639/20, 947/8914/20, 947/9900/20, 947/13711/20, 947/17712/20, 947/19089/20, 947/19062/20, 947/19600/20.
Ухвалою від 05 липня 2021 року № 1454/2дп/15-21 Друга Дисциплінарна палата відкрила дисциплінарну справу стосовно судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 за ознаками можливої наявності в її діях під час здійснення правосуддя у згаданих справах дисциплінарного проступку, передбаченого пунктами 2, 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ.
Рішенням від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24 Друга Дисциплінарна палата притягнула суддю Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до неї дисциплінарне стягнення у виді попередження у зв`язку із недотриманням суддею приписів Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) щодо своєчасного розгляду справ про адміністративне правопорушення № № 520/3399/19, 520/9080/19, 520/956/19, 947/24041/19, 947/31188/19, 947/3639/20, 947/8914/20, 947/9900/20, 947/13711/20, 947/17712/20, 947/19089/20, 947/19062/20, 947/19600/20 та їх закриттям.
Ухвалою від 21 лютого 2024 року № 530/2дп/15-24 Друга Дисциплінарна палата виправила описку у мотивувальній частині рішення цієї дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24 шляхом зазначення на другому аркуші першого абзацу мотивувальної частини правильно «пунктом 2» замість «пунктами 2, 3».
Рішенням від 28 березня 2024 року № 940/0/15-24 ВРП залишила без змін рішення Другої Дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-244 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 .
ВРП висловила погодження з висновком про наявність у діях судді ОСОБА_1 ознак складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ, а також з тим, що характер допущеного суддею дисциплінарного проступку, його наслідки, ступінь провини, відомості про особу судді, досвід її роботи на посаді судді, позитивна характеристику, незастосування раніше дисциплінарних стягнень, дозволяють застосувати до судді ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді попередження, яке є пропорційним та достатнім заходом впливу за такі дії.
ІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У ВЕЛИКІЙ ПАЛАТІ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Ухвалою від 17 квітня 2024 року Велика Палата Верховного Суду відкрила провадження за скаргою ОСОБА_1 та витребувала від ВРП матеріали скарги на рішення Другої Дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24, а ухвалою від 15 травня 2024 року призначила справу за цією скаргою до розгляду.
Постановою від 13 червня 2024 року Велика Палата Верховного Суду залишила без задоволення скаргу ОСОБА_1 , а рішення ВРП від 28 березня 
2024 року № 940/0/15-24- без змін.
Як аргументи ухвалення постанови наведено таке. ВРП погодилася із висновками її Другої Дисциплінарної палати про наявність у діях судді складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, та, враховуючи повну юрисдикцію щодо виправлення допущених дисциплінарним органом помилок, у рішенні від 28 березня 2024 року № 940/0/15-24 конкретизувала склад дисциплінарного проступку, а саме: невжиття суддею заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом.
Велика Палата Верховного Суду визнала правомірним висновок ВРП про юридичну кваліфікацією діянь скаржниці, як-от невжиття суддею заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом, що знайшло прояв у невчиненні суддею мінімально потрібних дій для забезпечення розгляду справ у межах визначеного законом строку та у незабезпеченні потрібного балансу між дотриманням прав сторони і розглядом справи в розумні строки, що є проявом недбалості під час здійснення правосуддя.
Відтак, Велика Палата Верховного Суду вважала обґрунтованими висновки ВРП про те, що у діях скаржниці, є склад дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
Стосовно участі у розгляді скарги членкині ВРП ОСОБА_3 Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що вона не брала участі у прийнятті Другою Дисциплінарною палатою рішення від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-18, тому згідно з приписами частини восьмої статті 51 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» 
(далі - Закону № 1798-VIII) немає підстав стверджувати, що членкиня ВРП ОСОБА_3 не мала права брати участь під час розгляду скарги ОСОБА_1 
ІІІ. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІВ
З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося, тому відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладаємо окрему думку.
Оцінка повноважного складу ВРП, який ухвалив оскаржуване рішення
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскаржуване рішення ухвалене повноважним складом ВРП, оскільки жоден із її членів не брав участі у прийнятті Другою Дисциплінарною палатою оскаржуваного рішення від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-18.
З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося з таких підстав.
Відповідно до статті 18 Закону № 1798-VIII ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складання ними присяги.
Засідання ВРП у пленарному складі, засідання Дисциплінарної палати є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП або Дисциплінарної палати відповідно (стаття 30 Закону № 1798-VIII).
Частиною восьмою статті 51 Закону № 1798-VIII врегульовано, що у розгляді скарги не беруть участі члени ВРП, які входять до Дисциплінарної палати, що ухвалила оскаржуване рішення.
Згідно із частиною першою статті 33 Закону № 1798-VIII член ВРП не може брати участі в розгляді питання і підлягає відводу, якщо буде встановлено, що він особисто, прямо чи побічно заінтересований у результаті справи, є родичем особи, стосовно якої розглядається питання, або якщо будуть встановлені інші обставини, що викликають сумнів у його неупередженості. За наявності таких обставин член ВРП повинен заявити самовідвід.
Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) суддя не був належно повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону; 4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Отже, Закон № 1798-VIII передбачає, що ухвалення рішення ВРП неповноважним складом є безумовно самостійною та достатньою підставою для скасування такого рішення ВРП. Велика Палата Верховного Суду мала б повно та всебічно перевірити оскаржуване рішення ВРП, зокрема на предмет його відповідності вимогам пункту 1 частини першої статті 52 
Закону № 1798-VIII.
Згідно з матеріалами справи до складу Другої Дисциплінарної палати, яка розглянула скаргу ОСОБА_2 на дії судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 та ухвалила рішення від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24, входили такі члени ВРП: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Надалі, ухвалою від 21 лютого 2024 року № 530/2дп/15-24 Друга Дисциплінарна палата виправила описку у рішенні Другої Дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24, проте діяла в іншому складі, а саме:ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також ОСОБА_3 .
Наголошуємо, що до складу ВРП, який розглянув скаргу на рішення Другої Дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24 про притягнення судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та ухвалив оскаржуване у цій справі рішення, входили такі її члени: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , а також ОСОБА_3 .
Тож членкиня ВРП ОСОБА_3 входила до складу Другої Дисциплінарної палати під час постановлення ухвали про виправлення описки у рішенні цієї дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24, яка полягала у помилковому зазначенні в мотивувальній частині «пунктів 2, 3», замість правильно «п. 2 частини першої статті 106 Закону№ 1402-VIII», та входила до складу ВРП, який розглянув скаргу на це ж рішення Другої Дисциплінарної палати.
Автори окремої думки переконані, що та обставина, що членкиня ВРП ОСОБА_3 не входила до складу Другої Дисциплінарної палати під час ухвалення саме рішення від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24, яке безпосередньо було предметом перегляду ВРП, а лише брала участь під час постановлення ухвали про виправлення описки в цьому рішенні, не доводить те, що оскаржуване рішення ВРП ухвалене повноважним складом Ради. 
Такий висновок ґрунтується на такому основному твердженні: ухвала про виправлення описки у рішенні, за загальним правилом, є невід`ємною частиною такого рішення, її складовою частиною.
ВРП є спеціалізованим юрисдикційним органом, що діє у складі органів судової влади, та функціонує з дотриманням загальних засад, притаманних усім судам України, не будучи судом у суворому розумінні цього терміну.
У пунктах 88-90 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» Європейський суд з прав людини (далі ? ЄСПЛ, Суд) зазначив, що «Судові ніщо не заважає назвати «судом» конкретний національний орган, який не входить до судової системи, для цілей встановлення його відповідності критеріям, викладеним у справі «Вільхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії». Адміністративний або парламентський орган можна вважати «судом» у матеріально-правовому значені цього терміну, що призведе до можливості застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) до спорів державних службовців (див. рішення у справах «Аргіру ті інші проти Греції» (Argyrou and Others v. Greece), заява № 10468/04, п. 24, від 15 січня 2009 року, та «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), заяви № 17214/05,20329/05 та 42113/04, пп. 72-75, від 28 квітня 2009 року).
У пункті 123 згаданого рішення ЄСПЛ зауважив, що «згідно з практикою Суду навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов`язків цивільного характеру», у певному сенсі не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, порушення Конвенції Суд не констатує за умови, якщо провадження у зазначеному вище органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції» (рішення у справі «Альбер та Ле Комт проти Бельгії» (Albert and Le Compte v. Belgium), п. 29, та рішення від 14 листопада 2006 року у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства» (Tsfayo v. the United Kingdom), заява № 60860/00, п. 42).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово констатувала, що дисциплінарні палати ВРП, розглядаючи дисциплінарні справи стосовно суддів, є квазі-судом першої інстанції, оскільки під час такого розгляду ухвалюють рішення на підставі оцінки балансу поданих доказів, а ВРП, розглядаючи скаргу на рішення її дисциплінарних палат, по суті здійснює апеляційний перегляд [рішення дисциплінарної палати] (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 9901/194/19, від 19 грудня 2019 року у справі № 11-424сап19, від 14 травня 2020 року у справі № 11-95сап20).
Відповідно ВРП не є у суворому розумінні цього терміну судом, проте має характеристики «суду» з точки зору автономного тлумачення статті 6 Конвенції та під час здійснення своїх функцій може розглядатися як «суд» у змістовному значенні цього терміну під час перегляду рішень дисциплінарного органу.
У таких випадках ВРП фактично виконує функцію «квазі-суду», оскільки цей орган наділений Законом№ 1798-VIII широкими повноваженнями з приводу вирішення питання про призначення судді на посаду, притягнення або відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді, звільнення судді з посади, припинення відставки судді тощо, у спірних правовідносинах виконуючи функцію апеляційної інстанції.
Вчергове повторюючи своє твердження про те, що ухвала про виправлення описки є складовою частиною відповідного рішення, на переконання авторів окремої думки, у зв`язку на наведеним приписи частини восьмої статті 51 Закону  № 1798-VIIІ, які визначають, що у  розгляді скарги не беруть участі члени Вищої ради правосуддя, які входять до Дисциплінарної палати, що ухвалила оскаржуване рішення, є застосовним і до ситуації, коли член ВРП не брав участь в ухваленні оскаржуваного рішення Дисциплінарної палати, але взяв участь в ухвалені рішення про виправлення описки у такому рішення Дисциплінарної палати.
На наше переконання, враховуючи статус ВРП як «квазі-суду», а також приписи частини восьмої статті 51 Закону № 1798-VIII член ВРП, який брав участь в ухвалені рішення Дисциплінарної палати або ж ухвали про виправлення описки, яка є невід`ємною частиною основного рішення, не може надалі брати участь у складі ВРП під час розгляду скарги на це рішення Дисциплінарної палати та підлягає відводу (самовідводу).
Згідно з матеріалами цієї справи під час ухвалення рішення ВРП від 28 березня 2024 року № 940/0/15-24 брала участь членкиня ВРП ОСОБА_3 , яка раніше вже була у складі Другої Дисциплінарної палати під час постановлення ухвали від 21 лютого 2024 року № 530/2дп/15-24 про виправлення описки в оскаржуваному рішенні Другої Дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24, яка є невід`ємною частиною цього рішення.
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_3 не заявила самовідвід під час розгляду скарги ОСОБА_1 на рішення Другої Дисциплінарної палати з урахуванням виправлення в ньому описки на підставі ухвали, яку прийнято зокрема й за її участю, переконані, що в порушення вимог частини восьмої статті 51 Закону № 1798-VIII оскаржуване рішення ВРП ухвалено неповноважним складом цієї Ради. Наведене порушення виключає можливість залишення його без змін навіть без здійснення оцінки обґрунтованості мотивів, які покладено в основу такого рішення ВРП.
Наголошуємо також на тому, що у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 3913/0/15-17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала близький за змістом правовий  висновок про те, що частиною восьмою статті 51 Закону № 1798-VIII встановлено неможливість участі в розгляді скарги на рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді членів ВРП, які брали участь у прийнятті цією Дисциплінарною палатою оскарженого рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Тим самим законодавець визначив як імперативне правило неможливість участі члена ВРП в перевірці законності рішення, прийнятого за його ж участю.
З наведених підстав вважаємо, що рішення ВРП від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24 підлягало скасуванню на підставі пункту 1 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII, адже склад ВРП, який ухвалив це рішення, не мав повноважень його ухвалювати.
Щодо зміни ВРП оцінки об`єктивної сторони дисциплінарного проступку заявниці
Умови, передбачені в пункті 1 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII, є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення ВРП від 28 березня 2024 року № 940/0/15-24, також висловлюємо незгоду з висновками Великої Палати Верховного Суду щодо правомірності здійснення ВРП зміни кваліфікації дисциплінарного проступку, вчиненого ОСОБА_1 
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала (до прикладу п. п. 129, 130  постанови ВП ВС у справі  № 990SCGC/2/24 (провадження) № 11-14сап24), що правила Закону № 1402-VІІІ вимагають від дисциплінарного органу та ВРП як органу, який виконує функцію апеляційної інстанції щодо перегляду рішень дисциплінарних палат ВРП, наводити у своїх рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, склад якого саме дисциплінарного проступку встановлено у діях судді.
Кваліфікація діяння - це точна правова оцінка конкретного діяння, яка полягає у встановленні точної відповідності між ознаками вчиненого діяння та ознаками, визначеними законом. Юридичною підставою кваліфікації протиправного діяння є його склад. Наслідки вчинення певних дій у кожному конкретному випадку мають бути встановлені й поставлені у вину суб`єктові дисциплінарного правопорушення, якщо між його діянням і наслідками існує причинний зв`язок. Настання описаних у законі наслідків є підтвердженням того, що вони виконують роль обставин, які надають проступку кваліфікованого виду.
На наше переконання, Велика Палата Верховного Суду під час постановлення рішення у цій справі повинна була врахувати, що скарга на рішення ВРП від 28 березня 2024 року № 940/0/15-24 обґрунтовувалася, зокрема й помилковістю дій/рішень ВРП щодо зміни оцінки об`єктивної сторони дисциплінарного проступку скаржниці, а постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2024 року не містить належних мотивів ухваленого рішення в цій частині доводів з огляду на такі міркування.
Суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження за безпідставне затягування або невжиття заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом (пункт 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII).
Розумні строки розгляду справи судом є однією із засад судочинства, визначених частиною другою статті 129 Конституції України. Особливістю концепції розумного строку у межах дисциплінарного провадження є те, що: а) дисциплінарний орган не може підміняти суд і надавати оцінку «розумності/нерозумності» строків; б) предметом оцінки є лише повнота, доречність, вмотивованість, результативність дій судді задля виконання вимог законодавства щодо строків.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на судовий розгляд його справи упродовж розумного строку.
У своїй практиці ЄСПЛ виходить із того, що розумність тривалості судового провадження потрібно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; 3) поведінка державних органів (насамперед суду); 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке розглядає суд, або особливе становище сторони у процесі (рішення у справах «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року; «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року; «Бараона проти Португалії» від 08 липня 1987 року; «Буххольц проти Німеччини» від 06 травня 1981 року; «Бочан проти України» від 03 травня 2007 року). Конкретні строки вчинення процесуальних дій, розгляду судових справ та постановлення рішень судів унормовані процесуальним законодавством, яке є для дисциплінарного органу пріоритетним орієнтиром під час кваліфікації дій суддів за пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
Самий лише факт порушення строку розгляду справи не може бути підставою для дисциплінарної відповідальності судді, оскільки такою підставою відповідно до пункту 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII є саме безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом.
Потрібно звернути увагу на те, що ВРП у своїй дисциплінарній практиці послідовно розмежовує окремі склади дисциплінарних проступків, передбачені в пункті 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, наголошуючи на їх відмінності як стосовно об`єктивної сторони, так й інших елементів складу таких проступків.
Так, відповідно до матеріалів Узагальнення практики розгляду ВРП та її дисциплінарними органами дисциплінарних справ щодо суддів (за матеріалами справ 2017-2021 років)[1](далі - Узагальнення практики ВРП) визначальним фактором для встановлення дисциплінарним органом наявності в діях судді складу дисциплінарного проступку є саме безпідставність недотримання строків розгляду справи. Самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Закінчення чи настання строку набуває (може набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлено цей строк. Тому виявлення факту недотримання передбаченого законом строку розгляду справи не є безумовним свідченням наявності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Критерії дотримання суддею процесуальних строків розгляду й постановлення рішення суду потрібно оцінювати комплексно, з урахуванням ґрунтовного аналізу: змісту дій або бездіяльності судді в контексті його посадових обов`язків; приписів чинного законодавства, що регламентують процесуальні строки та зміни цих строків, обумовлені особливими та надзвичайними обставинами в державі; практики ЄСПЛ, яка тлумачить категорію розумності тривалості судового провадження; статистичних даних щодо кількості розглянутих суддею справ протягом строку, який аналізує ВРП та її дисциплінарні органи, порівняно із середньою кількість справ, розглянутих суддями відповідного суду / відповідного регіону за аналогічний період, а також офіційно затвердженими вищими органами суддівського врядування нормативами суддівського навантаження; об`єктивних обставин функціонування системи правосуддя протягом періоду, що аналізується, зокрема карантинних обмежень, обмежень, зумовлених дією правового режиму воєнного стану, веденням активних бойових дій на певній території, тощо.
Згідно з Узагальненням практики ВРП конструкція норми пункту 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII містить чотири склади дисциплінарних проступків (безпідставне затягування розгляду заяви, скарги чи справи; невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом; зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення; несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень), а тому під час ухвалення рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності важливою є правильна кваліфікація дій судді за відповідним складом, одним з обов`язкових елементів якого є вина у формі умислу або недбалості [2].
Тож ВРП у своїй практиці сформувала підхід, за якого безпідставне затягування розгляду заяви, скарги чи справи, а також невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, є самостійними складами різних дисциплінарних правопорушень, за які суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
Автори окремої думки поділяють такий підхід у кваліфікації складів дисциплінарних проступків, за які відповідальність судді передбачена пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII 
Відповідно за об`єктивною стороною перший та другий (з-а викладом тексту закону) склади дисциплінарного правопорушення, передбачені пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, істотно відрізняються.
Також в Узагальненні практики ВРП зазначено, що безпідставним затягуванням є усвідомлене порушення суддею процесуальних строків, вчинення / невчинення процесуальних дій, що вплинули на можливість розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом (є свідченням наявності вини у формі умислу); тоді як невжиття заходів полягає в необґрунтованому невиконанні передбачених процесуальним законодавством заходів, які були обов`язковими до виконання відповідно до закону (форма вини не впливає на кваліфікацію дій судді).
Відмінність полягає також й у формі вини в діях судді під час вчинення дисциплінарного проступку, оскільки безпідставне затягування - це завжди умисні дії, а невжиття заходів щодо розгляду справи у встановлені законом строки - не завжди свідчить про існування умислу в судді на вчинення цього порушення, й вина у такому випадку може бути у формі недбалості.
У цій справі зі змісту рішення Другої Дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24 неможливо однозначно встановити, за який саме дисциплінарний проступок суддю притягнули до дисциплінарної відповідальності. Проте, якщо загалом проаналізувати це рішення, то є зрозумілим, що вчинене суддею дисциплінарне правопорушення, передбачене пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, Друга дисциплінарна палата оцінювала в контексті затягування розгляду справи.
Натомість ВРП, підтверджуючи факт вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного правопорушення, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII та залишаючи без змін рішення Другої Дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24, встановила ознаки об`єктивної сторони іншого дисциплінарного проступку, не пов`язаного із затягуванням розгляду справи, як-от невжиття суддею заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом.
Фактично в цьому дисциплінарному провадженні ВРП не здійснила виправлення порушень, допущених Другою Дисциплінарною палатою під час ухвалення рішення, а загалом змінила визначення й оцінку об`єктивної сторони одного дисциплінарного проступку, встановивши в діях судді склад іншого дисциплінарного проступку, ніж це встановила Дисціплінарна палата. Незважаючи на повну зміну встановленого дисциплінарною палатою складу дисциплінарного проступку, Рада як апеляційна інстанція залишила за таких умов згадане рішення Другої Дисциплінарної палати без змін.
Дисциплінарне провадження стосовно посадових осіб публічної служби, яке за багатьма ознаками є доволі подібним до кримінального провадження, має передбачати, що особа, яку обвинувачують у вчиненні певного дисциплінарного проступку, має право знати про характер, суть, природу обвинувачення, щоб належно реалізувати власне право на захист. Тому такі дії ВРП призвели до порушення гарантованого права на захист та позбавили суддю ОСОБА_1 та її представника можливості належно і обґрунтовано апелювати щодо того, що її діях немає ознак саме такого дисциплінарного проступку, як «невжиття суддею заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом».
На наше переконання, таке порушення є настільки істотним і достатнім, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення ВРП від 28 березня 2024 року № 940/0/15-24.
ІV. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ АВТОРІВ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
Велика Палата Верховного Суду не надала відповіді на доводи скарги ОСОБА_1 на рішення ВРП від 28 березня 2024 року № 940/0/15-24, які є обґрунтованими, зокрема про те, що ВРП, самостійно здійснивши перекваліфікацію складу дисциплінарного проступку й залишивши водночас  рішення Другої Дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24 без змін, порушила право судді на захист від пред`явленого їй обвинувачення, а також про те, що оскаржуване рішення ВРП ухвалене неповноважним складом.
Резюмуючи викладене, переконані, що оскільки під час ухвалення рішення ВРП від 28 березня 2024 року № 940/0/15-24 брала участь членкиня ВРП ОСОБА_3 , яка раніше вже входила до складу Другої Дисциплінарної палати під час постановлення ухвали від 21 лютого 2024 року № 530/2дп/15-24 про виправлення описки у рішенні Другої Дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 298/2дп/15-24, що є невід`ємною частиною цього рішення, то це свідчить про порушення вимог частини восьмої статті 51 Закону № 1798-VIII та ухвалення оскаржуваного рішення неповноважним складом ВРП, що є безумовною підставою для його скасування на підставі пункту 1 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення ВРП, яке ухвалене неповноважним складом ВРП, на нашу думку, підлягало скасуванню.

Судді:                                                                                        С. О. Погрібний            

          О. В. Ступак

          О. С. Ткачук

[1] Узагальнення практики розгляду ВРП та її дисциплінарними органами дисциплінарних справ щодо суддів (за матеріалами справ 2017-2021 років). - С. 100 // Електронний ресурс: chrome-extension://efaidnbmnnnibpcajpcglclefindm kaj/https://hcj.gov.ua/sites/default/files/field/uzagalnennya_dysc.praktyky_ost.pdf.crdownload

[2] Узагальнення практики розгляду ВРП та її дисциплінарними органами дисциплінарних справ щодо суддів (за матеріалами справ 2017-2021 років). - С. 110.