ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
11 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 604/946/20
провадження № 61-10913св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Журавель Світлана Степанівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Череватий Петро Миколайович, на додаткове рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області в складі судді Сидорак Г. Б. від 13 січня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду в складі колегії суддів:                       Дикун С. І., Коситіва О. З., Храпак Н. М. від 28 червня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати недійсною відмову від прийняття спадщини; визнати право на обов`язкову частку у спадковому майні; скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом; скасувати державну реєстрацію права власності на будинок.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який був чоловіком позивачки ОСОБА_1 . За час подружнього життя ними був побудований житловий будинок, в якому вони обоє були зареєстровані та спільно проживали і який був об`єктом спільної сумісної власності. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належну йому частку майна, а спадкоємцями першої черги були дружина - ОСОБА_1 , та діти померлого - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які мали право на обов`язкову частку в майні. На усне звернення до нотаріуса в 2020 році вона отримала копію заповіту від    29 липня 2016 року та копію заяви від 23 лютого 2018 року, з якої вбачалося, що вона відмовилася від отримання свідоцтва про право власності на                  частину спільного майна подружжя та відмовилася від обов`язкової частки у спадщині.
У липні 2020 року вона дізналася, що на ім`я відповідача видано  свідоцтво про право на спадщину від 16 грудня 2019 року на все будинковолодіння АДРЕСА_1 та вважає, що  реєстрація об`єкта нерухомості за відповідачем порушує її право власності на вказаний будинок, який належав їй та її померлому чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що будь-яких заяв про відмову від своєї частки у спадщині на користь інших спадкоємців вона не подавала та від належної їй частки майна не відмовлялася.
Із змісту заяви від 23 лютого 2018 року вбачається, що в ній є неточності стосовно зазначення особи померлого та того, кого ця заява стосується. Підписуючи заяву в нотаріуса, вона була переконана, що підписує документи, пов`язані з оформленням спадкових прав на своє ім`я. Позов просить задовольнити в повному обсязі.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
У грудня 2022 року представник позивачки - адвокат Черніцький І.Р. подав до суду заяву про відмову від позову в частині вимог про визнання відмови від прийняття обов`язкової частки спадщини недійсною, та як наслідок визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання за нею 1/12 частини зазначеного вище житлового будинку, як обов`язкової частки у спадщині після смерті чоловіка. Провадження у справі щодо частини цих позовних вимог просить закрити, а частину позовних вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом (заповітом), що видано приватним нотаріусом Журавель С.С. на ім`я відповідача після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в частині визначеної йому частки 1/2, яка відповідно до закону має становити 1/2 частину, та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , просить розглядати по суті.
Рішенням Підволочинського районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Журавель С. С., в частині вимог про визнання відмови від прийняття обов`язкової частки недійсною, та як наслідок визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання за ОСОБА_1 1/12 частини житлового будинку за адресою:                    АДРЕСА_1 , як обов`язкової частки у спадщині після смерті чоловіка - закрито.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Журавель С. С., про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом (заповітом), що видано приватним нотаріусом Журавель С. С. на ім`я ОСОБА_2 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в частині визначеної йому частки , яка відповідно до закону має становити частину, та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок суд першої інстанції виходив із того, що позивачка ОСОБА_1 відмовилася від права на частку спірного будинковолодіння - спільної сумісної власності подружжя, оскільки таке вважала особистою приватною власністю спадкодавця.
Додатковим рішенням Підволочинського районного суду від 13 січня 2023 року поновлено адвокату Череватому П. М. строк на подання доказів понесення  відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.
Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення та стягуючи 2 000,00 грн витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що до заяви не долучено розрахунку витрат на надання правової допомоги, не зазначено скільки часу було затрачено адвокатом на надання кожної із послуг, та не вказано їх вартості. 
При визначенні суми, яку слід стягнути з позивача на користь відповідача як витрати на надання правової допомоги місцевий суд виходив із того, що із критерію пропорційності, а також характеру виконаної представником позивача роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, та вважав за необхідне стягнути з позивача в користь відповідача 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до                      ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Журавель С. С., про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 16 грудня 2019 року приватним нотаріусом Журавель С. С. на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в частині вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та скасовано державну реєстрацію права власності  ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що видачею оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 16 грудня 2019 року приватним нотаріусом Журавель С. С. на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за  адресою: АДРЕСА_1 , в частині вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та проведеною державною реєстрацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 34656530 від 11 грудня 2019 року порушуються права власності позивачки ОСОБА_1 , які підлягають захисту у заявлений спосіб шляхом визнання частково недійсним спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами.
Додаткове рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2023 року скасовано.
Оскільки судом апеляційної інстанції рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року скасовано, то апеляційний суд дійшов висновку і про скасування додаткового рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2023 року.
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги 
У липні 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат                         Череватий П. М. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 червня 2023 року скасувати повністю, а рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року залишити в силі. Скасувати додаткове  рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області від 13 січня  2023 року, ухвалити нове рішення, яким заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задовольнити повністю.
У касаційній скарзі, обґрунтовуючи неправильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник, в аспекті підстав та випадків касаційного оскарження посилається на: неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 388/180/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 564/718/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі                                 № 390/34/17, від 28 серпня 2019 року у справі № 695/5181/14-ц, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі                                    № 910/353/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17, від 07 жовтня 2020 року у справі                               № 450/2286/16-ц, від 13 травня 2021 року у справі № 350/1980/19, від 16 червня 2021 року у справі № 544/4741/19, від 08 лютого 2022 року у справі                                № 209/3085/20, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 26 квітня 2020 року у справі № 264/3739/19, від 08 червня 2022 року у справі                                № 357/380/20, від 18 серпня 2022 року у справі № 161/5831/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20, від 25 січня 2023 року у справі                                     № 760/34680/19, від 26 січня 2023 року у справі № 824/68/22, від 22 лютого 2023 року у справі № 209/357/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу                             № 604/946/20 з Підволочинського районного суду Тернопільської області.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2024 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 07 лютого 2018 року Виконкомом Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області.
Згідно із заповітом, який складено 29 липня 2016 року у присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С. С. та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №1389, ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно із заявою ОСОБА_1 , зареєстрованою в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 47, від 23 лютого 2018 року, остання повідомляє, що одержувати свідоцтво про право на спадщину на обов`язкову частку не бажає. У цій заяві також зазначено, що виділяти частку в спільному майні подружжя та отримувати свідоцтво про право власності на частину спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 не бажає, оскільки майно належало померлому на праві особистої приватної власності. Нотаріусом їй роз`яснено зміст статей 225, 229-231, 233, 368-370, 1241, 1273-1275 ЦК України, статей 57, 60-63, 69, 70, 72 СК України. 
Згідно заяви, зареєстрованої в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №19, від 24 січня 2019 року, після смерті діда ОСОБА_3 , який помер                          ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину прийняв ОСОБА_2 .
Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого                   16 грудня 2019 приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. за реєстровим №3354, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , 1932 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його онук ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
Згідно довідки №24, виданої 20 лютого 2018 року Скалатською міською радою Підволочиського району Тернопільської області, на день смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним в житловому будинку АДРЕСА_1 була зареєстрована його дружина                      ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.
Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.
Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.
Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_3 , позивачка 23 лютого 2018 року звернулася до приватного нотаріуса Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. з заявою про те, що їй відомий зміст заповіту її чоловіка ОСОБА_3 , згідно з яким він все своє майно заповів ОСОБА_2 - відповідачу у справі.
В цій же заяві позивачка зазначила, що виділяти частку в спільному майні подружжя та отримувати свідоцтво про право власності на частину спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 не бажає, оскільки майно належало померлому на праві особистої приватної власності.
Виходячи з вищезазначеного, ОСОБА_1 відмовилася від права на 1/2 частку спірного будинковолодіння, оскільки таке вважала особистою приватною власністю спадкодавця.
Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна.
Верховний Суд у своїй постанові від 06 лютого 2019 року, прийнятій за результатам розгляду цивільної справи №564/718/15-ц, зазначив, що подаючи заяву про видачу свідоцтв про право власності на частку у спільному майні, другий з подружжям заявляє про те, що зареєстроване за спадкодавцем майно має статус спільного майна подружжя і належить їм у рівних частках. Звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя.
Неподання такої заяви можна розцінити як визнання іншим з подружжя належності майна особисто спадкодавцю, так як набуття майна у період шлюбу не виключає можливість віднесення такого майна до роздільного майна подружжя.
У вказаній справі, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанції про те, що оскільки особа не заявила про віднесення житлового будинку з надвірними будівлям до спільного майна подружжя і про належність їй 1/2 його частки, то зазначений будинок увійшов до складу спадщини після померлого у цілому.
Визначальним при застосуванні статті 71 ЗУ «Про нотаріат», на думку Верховного Суду, є подання іншим із подружжя заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку спільному майні, тобто заявлення вимог щодо віднесення майна до спільного майна подружжя.
Установлено, що позивачка не зверталася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку спільному майні подружжя, подала нотаріусу заяву про відмову від отримання такого свідоцтва з посиланням на те, що спадкове майно було особистою приватною власністю спадкодавця.
Так, позивачка не була позбавлена права після смерті свого чоловіка оформити право власності на частку у праві власності на спірне домоволодіння, якщо вважала його спільним майном подружжя. Проте, ОСОБА_1 після смерті свого чоловіка як прямо (заява від 23 лютого 2018 року), так і своєю поведінкою (не звернулася до нотаріуса про видачу їй свідоцтва про право власності на частку), що не буде реалізовувати своє право на отримання відповідного свідоцтва.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборон суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на  шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц від 07 жовтня 2020 року.
З урахуванням викладеного, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про те, що оскільки позивачка не заявляла про віднесення спірного житлового будинку з надвірними будівлями до спільного майна подружжя і про належність їй його частки, та з урахуванням поданої нею заяви про відмову від права на 1/2 частку спірного будинковолодіння, оскільки таке вважала особистою приватною власністю спадкодавця, що зазначений будинок в цілому увійшов до складу спадщини після померлого ОСОБА_3 , а відтак підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданим на ім`я відповідача, немає.
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку у застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню,  а судове рішення суду першої інстанції від 15 грудня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -  - залишенню в силі.
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції про стягнення витрат на правову допомогу адвоката
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.
Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Інтереси ОСОБА_2 в суді першої інстанції представляв адвокат                       Череватий П. М. на підставі укладеного з відповідачем договору про надання правничої допомоги від 28 жовтня 2020 року та додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги від 28 жовтня 2020 року.
Пунктом 1 укладеної між сторонами 28 жовтня 2020 року додаткової угоди передбачено, що розмір гонорару адвокатського об`єднання буде становити фіксовану суму - 10 000,00 грн та не залежить від обсягу наданих послуг (виконаних робіт).
02 січня 2023 року, на підтвердження факту надання правничої допомоги сторонами було підписано відповідний акт, згідно вищевказаного договору про надання правничої допомоги від 28 жовтня 2020 року.
Відповідно до змісту вказаного акту, загальна вартість наданої правничої допомоги складає 10 000,00 грн.
Відповідно до правової позиції, зазначеної Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня               2019 року у справі № 922/445/19, яка неодноразово підтверджена Верховним Судом у постановах  від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, від 01 лютого 2022 року у справі  № 128/1326/18, витрати за надану професійну  правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 13 ЦПК України).
Установлено, що позивачка з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь          ОСОБА_2 , до суду першої інстанції не зверталась, що відповідно до приписів частини п`ятої статті 137 ЦПК України унеможливлювало вирішення місцевим судом з власної ініціативи питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу.
Таким чином, виходячи з вищенаведених вимог законодавства, засад розумності і справедливості, суд касаційної інстанції визначає до стягнення суму витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції 10 000,00 грн, яка є співмірною зі складністю цієї справи, тривалим часом розгляду справи та наданим адвокатом обсягом послуг у суді, а також відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Отже, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що додаткове рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2023 року слід змінити, збільшивши суму витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 2 000,00 грн до 10 000,00 грн.
Щодо судових витрат
Питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, вирішується у постанові суду касаційної інстанції, а також нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення (стаття 416 ЦПК).
ОСОБА_2 були понесені витрати, зі сплати судового збору при подачі касаційної скарги в сумі 3 431,28 грн, що підтверджується квитанцією № 32528798800007356700 від 18 липня 2023 року.
З урахуванням задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 та скасування судом касаційної інстанції постанови апеляційного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 3 431,28 підлягають стягненню з останньої.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Череватий Петро Миколайович, задовольнити.
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 червня 2023 року скасувати та залишити в силі рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Журавель Світлана Степанівна, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом (заповітом), що видано приватним нотаріусом Журавель Світланою Степанівною на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в частині визначеної йому частки 1/2, яка відповідно до закону має становити 1/2 частину, та скасування державної реєстрації права власності відповідача на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Додаткове рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2023 року - змінити, збільшивши суму стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу з 2 000,00 грн до 10 000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 3 431,28 грн.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун
| М. Ю. Тітов