ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року 
м. Київ

cправа № 903/759/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,
за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги 1) фізичної особи-підприємця Ситніка Сергія Степановича, 2) фізичної особи-підприємця Мороз Олени Миколаївни, 3) ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Волинської області від 05.12.2023 (суддя Вороняк  А.  С.), 
додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 19.12.2023 (суддя Вороняк А. С.), 
постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 (головуючий суддя Юрчук М. І., судді Крейбух О. Г., Тимошенко О. М.)
і додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.04.2024 (головуючий суддя Юрчук М. І., судді Крейбух О. Г., Тимошенко О. М.)
у справі № 903/759/23
за позовом фізичної особи-підприємця Ситніка Сергія Степановича
до фізичної особи-підприємця Мороз Олени Миколаївни, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача -  ОСОБА_1 ,
про стягнення коштів,
(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Ульчак Б. І., третьої особи - Карпук А. С.) 

СУТЬ СПОРУ
1.          Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заподіяних йому збитків, посилаючись на неправомірне користування відповідачем нерухомим майном позивача на підставі договорів купівлі - продажу, які були визнані недійними в судовому порядку.
2.          Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, при цьому апеляційний суд зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами завдання йому відповідачем збитків.
3.          Під час касаційного розгляду справи перед Верховним Судом постало питання якими доказами та в якому обсязі сторона повинна довести підстави для відшкодування їй збитків (реальних збитків, упущеної вигоди та моральної шкоди) іншою особою.
4.          За результатом розгляду касаційної скарги, поданої позивачем, Верховний Суд прийшов до висновку про необхідність залишення оскаржуваних судових рішень без змін, про що детально зазначено у цій постанові.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст і підстави позовних вимог
5.          Фізична особа - підприємець Ситнік Сергій Степанович (далі - позивач) звернувся з позовом до фізичної особи - підприємця Мороз Олени Миколаївни (далі - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 (далі - третя особа), про стягнення 5 769 519,69 грн, з яких 4 769 519,69 грн збитків (реальні в сумі 276 205,07 грн та упущена вигода в сумі 4 493 314,62 грн) та 1 000 000 грн моральної шкоди.
6.          В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.09.2014 між відповідачем та третьою особою було укладено чотири договори купівлі-продажу майна позивача, які постановою Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 154/3223/15 було визнано недійсними. За період неправомірного володіння та користування майном позивача, відповідачем було завдано йому збитки (реальні та упущену вигоду), а також моральну шкоду, що стало підставою для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.
Узагальнений зміст і обґрунтування рішень судів попередніх інстанцій
7.          Господарський суд Волинської області рішенням від 05.12.2023 відмовив позивачу у задоволенні позову.
8.          Суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся з позовом до фізичної особи - підприємця Мороз Олени Миколаївни, яка придбала нерухоме майно як фізична особа, а не як фізична особа - підприємець, не була стороною договорів купівлі-продажу визнаних недійсними з таким статусом, ОСОБА_1 (одна із сторін договорів купівлі-продажу, які визнано недійними) є третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Позивач клопотань про залучення третьої особи співвідповідачем чи заміну неналежного позивача не заявляв.
9.          Оскільки позивач пред`явив позов до відповідача як фізичної особи - підприємця, і лише третя особа є стороною визнаних недійсними договорів купівлі - продажу, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для задоволення позову внаслідок неналежного складу відповідачів.
10.          Додатковим рішенням від 05.12.2023 суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви третьої особи про стягнення судових витрат в сумі 30 000 грн у зв`язку із неподанням третьою особою попереднього розрахунку суми судових витрат разом із першою заявою по суті справи; частково задовольнив заяву відповідача про стягнення судових витрат та стягнув із позивача на користь відповідача 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, в іншій частині заяви відмовив.
11.          Суд першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішенні з огляду на неподання третьою особою попереднього розрахунку судових витрат, відмовив у задоволенні заяви третьої особи про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі.
12.          Апеляційний господарський суд постановою від 18.03.2024 рішення суду першої інстанції від 05.12.2023 змінив, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови; додаткове рішення місцевого господарського суду від 19.12.2023 залишив без змін.
13.          Мотивуючи свою постанову, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач використовував об`єкти нерухомості (упродовж усього строку незаконного перебування майна в його власності (спільної сумісної власності подружжя)) у своїй підприємницькій діяльності. З огляду на це позивачем правильно визначено суб`єктний склад учасників спору та характер господарських правовідносин у межах цього спору, а відтак статус відповідача як суб`єкта підприємницької діяльності визначено правильно.
14.          Заразом суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, документи (первинні документи бухгалтерського обліку здійснення господарських операцій), які б підтверджували що за орендовані приміщення (майно яке належало позивачу) орендарями, які нібито орендували у нього (позивача) нежитлові приміщення до продажу останніх згідно з договорами від 25.09.2014 дійсно сплачувалася встановлена відповідним договором орендна плата і це були реальні господарські операції щодо здійснення підприємницької діяльності.
15.          Апеляційний суд виснував, що розрахунки позивача є теоретичними, не підтвердженні відповідними документами, які свідчили б про конкретний розмір збитків, яких зазнав позивач, у зв`язку неправомірним володінням відповідачем майном, що належить позивачу, відтак вимога про стягнення збитків є безпідставною та недоведеною належними та допустимими доказами.
16.          Крім того, за висновками апеляційного суду, позивач не довів в чому полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, а також позивач не довів протиправної поведінки відповідача та причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненою позивачу моральною шкодою.
17.          Додатковою постановою від 15.04.2024 апеляційний суд відмовив відповідачу та третій особі у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із неналежністю поданих заявниками доказів, оскільки у договорі про надання правової допомоги сторонами допущені помилки та неточності.
18.          При прийнятті додаткової постанови суд апеляційної інстанції встановив, що наявний у матеріалах справи договір про надання правової допомоги адвокатом, який укладено 17.10.2023 між третьою особою у даному спорі та адвокатом Карпуком Андрієм Сергійовичем, свідчить про виникнення правовідносин між сторонами щодо замовлення та отримання / надання відповідної професійної правничої допомоги адвокатом у справі № 903/755/23, а не у справі № 903/759/23, що розглядається. Разом з тим, матеріали справи не містять договору про надання третій особі правової допомоги адвокатом у цій справі № 903/759/23.
19.          З цих підстав апеляційний суд не прийняв до уваги додатковий договір до договору про надання правової допомоги адвокатом від 17.10.2023, яким сторони погодили надання адвокатом третій особі консультаційних та юридичних послуг щодо представництва і захисту інтересів останньої в апеляційному господарському суді. Також апеляційним судом не прийнято до уваги акт прийому наданих послуг з професійної правничої допомоги (з описом виконаних робіт), який було складено адвокатом та третьою особою з урахуванням умов договору від 16.10.2023.
20.          Враховуючи зазначені неточності, суперечливі дані щодо дати укладеного правочину про надання правової допомоги, справи, в якій надавалась така правнича допомога, апеляційний суд відмовив третій особі у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу, понесену нею в суді апеляційної інстанції, оскільки не мав можливості встановити всі умови правочину на підставі яких заявник просить стягнути судові витрати, зокрема, суд позбавлений можливості встановити предмет договору, строк його дії, умови засвідчення передання / отримання наданих послуг, та безпосередньо факт укладення такого правочину (16.10.2023 чи 17.10.2023) та у якій справі.
21.          Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідачем до заяви про відшкодування витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у якості доказів на підтвердження факту наданих йому адвокатом Сорокопуд М. О. послуг з надання правничої допомоги під час розгляду даного спору та понесених витрат (їх кількість, тривалість та вартість), які заявник має сплатити адвокату у зв`язку з розглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції надано наступні докази: договір № 16/10/23 від 16.10.2023 про надання правничої допомоги та додатковий договір від 10.01.2024 до договору про № 16/10/23 про надання послуг професійної правничої допомоги від 16.10.2023 (очевидно інша назва договору). Також, як вбачається зі змісту додаткового договору, сторони домовилися про надання адвокатом відповідачу послуг щодо правової допомоги у господарській справі № 903/703/23).
22.          Враховуючи, що додатковий договір містить суперечливі дані щодо номеру справи, у якій надавалася відповідачу професійна правнича допомога адвокатом, апеляційний суд такий договір не визнав належним та допустимим доказом, в силу вимог норм ГПК України щодо стандартів доказів і доказування в господарському процесі.
23.          Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог відповідача та третьої особи про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу з тих підстав, що допущені сторонами помилки та неточності під час складання договору про надання правової допомоги адвокатом від 17.10.2023 та додаткового договору № 1 до договору № 16/10/23 про надання послуг правничої допомоги від 16.10.2023 щодо зазначення номеру справи у якій, адвокат зобов`язується надавати відповідні послуги, а під час складання акту прийому наданих послуг щодо назви договорів та дати договорів, і також додаткового договору № 1 від 10.01.2024 щодо номеру справи, у якій надавалася відповідачу професійна правнича допомога адвокатом Сорокопудом М. О., свідчать про неналежність поданих заявниками доказів у справі згідно з нормами ГПК України та впливають на оцінку судом таких доказів у справі № 903/759/23 під час розгляду їх заяв про стягнення витрат на правничу допомогу.
Касаційні скарги
24.          Не погодившись із прийнятими судовими рішеннями, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, прийняті за результатами розгляду справи по суті позовних вимог, скасувати та справу передати на новий розгляд до апеляційного господарського суду.
25.          Крім того, третя особа звернулась до Суду з касаційною скаргою на додаткове рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного суду, прийняту за результатами перегляду додаткового рішення суду першої інстанції. Також третя особа подала касаційну скаргу на додаткову постанову апеляційного суду.
26.          Відповідач, не погодившись із додатковою постановою апеляційного суду, також звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційних скарг
27.          В обґрунтування підстав касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, позивач посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України.
28.           Позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного суду від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18, від 10.11.2022 у справі № 910/7511/20, від 31.10.2023 у справі № 910/3317/21, від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц, від 20.01.2020 у справі № 902/803/17.
29.          Позивач наголошує, що до позовної заяви були додані письмові докази, які підтверджують факт здачі в оренду приміщень позивачем з розрахунками та первинними бухгалтерськими документами, а також документи, які підтверджують факт подальшого надання в оренду цих приміщень відповідачем. Зазначені докази, на думку позивача, залишені судом апеляційної інстанції без уваги.
30.          Третя особа, обґрунтовуючи оскарження додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, прийнятої за результатами перегляду додаткового рішення місцевого господарського суду, зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку суму судових витрат із першою заявою по суті справи, у суду є право, а не обов`язок відмовляти у відшкодуванні таких витрат.
31.          Щодо оскарження додаткової постанови апеляційного суду відповідач та третя особа зазначили, що суд апеляційної інстанції проявив надмірний формалізм, не прийнявши до розгляду додатковий договір до договору про надання правничої допомоги як неналежний доказ у зв`язку із допущеною у ньому опискою.
Позиція інших учасників справи
32.          Відповідач у строк, встановлений Судом, подав відзив на касаційну скаргу, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги позивача, вважає, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить закрити касаційне провадження у зв`язку із неподібністю правовідносин у справах, на які посилається позивач як на підставу касаційного оскарження, зі справою, що переглядається. Крім того, відповідач наголошує, що позивач, визначивши підставою касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, не зазначив яку саме норму у зазначених позивачем постановах Верховного Суду застосовано по-іншому, ніж її застосував апеляційний суд.
33.          Інші учасники справи правом на подання відзиву на касаційні скарги не скористались.
Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій
34.          25.09.2014 на підставі 4-ох договорів купівлі-продажу майна відповідач за участю представника за довіреністю - третьої особи (чоловіка), придбала у позивача: 1) нерухоме майно - нежитлове приміщення торгового центру (Ж-1) загальною площею 2 363,6 кв. м; 2) адміністративне приміщення (А-2) загальною площею 165,7 кв. м; 3) нежитлове приміщення торгового центру (3-1), загальною площею 184 кв. м; 4) земельну ділянку площею 0,5647 га.
35.          06.02.2019 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 154/3223/15 позов Ситніка С. С. до Мороз О. О. та ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаниця А. І., задоволено частково; визнано недійсними: договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру, загальною площею 2 363,6 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений 25.09.2014 між Ситніком С. С. , від імені якого діяв ОСОБА_1 , та Мороз О. О. ; договір купівлі продажу адміністративного приміщення (А-2) загальною площею 165,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений 25.09.2014 Ситніком С. С. , від імені якого діяв ОСОБА_1 , та Мороз О. О. ; договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру (3-1), загальною площею 184 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений 25.09.2014 між Ситніком С. С. , від імені якого діяв ОСОБА_1 , та Мороз О. О. ; договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,5647 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений 25.09.2014 між Ситніком С. С. , від імені якого діяв ОСОБА_1 , та Мороз О. О .
36.          При ухваленні цієї постанови Верховний Суд встановив, що відповідно до довіреності від 25.02.2014 Ситнік С. С. уповноважив ОСОБА_1 бути його представником, користуватися і розпоряджатися (продавати, обміняти, передавати в заставу та іпотеку, передавати в оренду та найм тощо) від його імені за ціною та на умовах на його розсуд належними йому на праві приватної власності об`єктами нерухомого майна, а саме: нежитловим приміщенням торгового центру (Ж-1) загальною площею 2 363,6 кв. м; нежитловим приміщенням торгового центру (3-1) загальною площею 184 кв. м; адміністративним приміщенням (А-2) загальною площею 165,7 кв. м; земельною ділянкою, загальною площею 0,5647 га, які розташовані по АДРЕСА_1 . На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_1 від імені Ситніка С. С. продав належні останньому на праві приватної власності вищезазначені об`єкти нерухомого майна своїй дружині - Мороз О. О. , уклавши з нею відповідні договори купівлі - продажу від 25.09.2014, посвідчені приватним нотаріусом.
37.          Верховний Суд дійшов висновку, що наявні підстави для визнання оспорюваних договорів купівлі - продажу недійсними, оскільки вони були укладені ОСОБА_1 та Мороз О. О. під час шлюбу, а тому відповідно до частини третьої статті 238 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ОСОБА_1 уклав ці договори в своїх інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки майно, придбане Мороз О. О. , відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
38.          Згідно з частинами першою, другою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
39.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
40.          Судові рішення у справі оскаржуються позивачем з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України.
41.          Дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
42.          Спірні правовідносини стосуються стягнення збитків в розмірі 5 769 519,69 грн, з яких 276 205,07 грн реальні збитки та 4 493 314,62 грн упущена вигода, а також 1 000 000 грн моральної шкоди, які за доводами позивача підлягають відшкодуванню відповідачем, оскільки останній неправомірно володів та користувався його майном на підставі договорів купівлі-продажу, які були визнані недійними в судовому порядку.
43.          Обставини недійсності правочинів, укладених між позивачем, від імені якого діяла третя особа, та відповідачем, були встановлені постановою Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 154/3223/15, тому відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.
44.          Так, зокрема, у справі № 154/3223/15 Верховний Суд дійшов висновку, що зазначені договори були укладені між третьою особою та відповідачем під час шлюбу, а тому відповідно до статті 238 ЦК України такі договори були укладені третьою особою в своїх інтересах.
45.          ЦК України законодавчо встановив загальним правовим наслідком недійсності правочину обов`язок однієї сторони відшкодувати іншій стороні завдані таким правочином збитки (стаття 216 ЦК України). 
46.          Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17).
47.          За змістом частини другої статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
48.          Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
49.          До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 ГК України).
50.          Реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а в разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча й могло збільшитися, якби не було вчинено цивільне (господарське) правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.
51.          Для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди має існувати наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди.
52.          Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).
53.          Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо.
54.          Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
55.          Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
56.          За відсутності одного із елементів складу цивільного (господарського) правопорушення відповідальність з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди не настає.
57.          За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 ГПК України).
58.          Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
59.          Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
60.          Позивачу слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18 та від 31.10.2023 у справі № 910/3317/21, на яку зокрема посилається скаржник у касаційній скарзі).
61.          Аналіз змісту положень ЦК України та ГК України свідчить про відсутність в них закріплених норм, що детально регламентують методику розрахунку - критерії визначення (обчислення) збитків у вигляді упущеної вигоди.
62.          Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.
63.          Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди пов`язує можливість отримання доходу (майнових вигод) особою, право якої порушено, саме із звичайними обставинами, тобто звичайними умовами цивільного / господарського обороту.
64.          Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має урахування критерію звичайних обставин (умов цивільного / господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.
65.          При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного / господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків.
66.          Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.
67.          Аналіз таких принципів цивільного права як справедливість, добросовісність, розумність дає підстави для висновку, що розумними витратами є витрати кредитора на отримання доходів, які він поніс би, якби не відбулося порушення права.
68.          Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.
69.          Верховний Суд зазначає, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.
70.          Суд зауважує, що зазначені вище висновки, які містяться у постановах Верховного Суду, на які посилається Скаржник як на підставу касаційного оскарження, хоч і підлягають застосуванню у цій справі, однак мають загальний характер та стосуються усіх без винятку спорів, де встановлюється склад цивільного (господарського) правопорушення з метою стягнення збитків. Водночас Верховний Суд змістовно враховує посилання Скаржника на відповідні висновки та доводи, наведені в касаційній скарзі, у сукупності зі встановленими в цій справі фактичними обставинами.
71.          У касаційній скарзі у справі, що розглядається, скаржник обґрунтовує завдання йому відповідачем збитків неправомірним вибуттям з його власності нерухомого майна, у зв`язку із чим скаржник втратив можливість отримувати дохід від зазначеного майна, зокрема від здачі його в оренду. На доведення цих обставин позивачем були долучені до позовної заяви договори оренди нерухомого майна, що укладались позивачем до укладення недійсних договорів купівлі-продажу між відповідачем та третьою особою, прибуткові касові ордери за останній місяць здачі майна в оренду позивачем у жовтні 2014 року (як зазначив сам позивач в своїй позовній заяві).
72.          Суд апеляційної інстанції погодився із рішенням місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог (змінивши його мотивувальну частину) та дійшов висновку, що розрахунки позивача є теоретичними, не підтверджені відповідними документами, які свідчили б про конкретний розмір збитків, яких зазнав позивач, у зв`язку неправомірним володінням відповідачем майном, що належить позивачу. Так, апеляційний суд встановив, що в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази, документи (первинні документи бухгалтерського обліку здійснення господарських операцій), які б підтверджували що за орендовані приміщення (майно яке належало позивачу) орендарями, які нібито орендували у нього (позивача) нежитлові приміщення до продажу останніх згідно з договорами від 25.09.2014 дійсно сплачувалася встановлена відповідним договором орендна плата і це були реальні господарські операції щодо здійснення підприємницької діяльності.
73.          Апеляційний суд також встановив, що під час розгляду цього судового спору позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів - первинно-бухгалтерських документів, які б у встановленому законом порядку підтверджували підстави заявлених позовних вимог згідно із Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
74.          При цьому, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).
75.          Саме лише прагнення позивача (без належного обґрунтування своїх доводів, зокрема, у відповідності до вимог частини другої статті 287 ГПК України) здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки в силу частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
76.          Відтак колегія суддів вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 4 769 519,69 грн збитків - реальних збитків в сумі 276 205,07 грн (оскільки ним не доведено зменшення (знищення, пошкодження) його майна) та упущеної вигоди в сумі 4 493 314,62 грн (оскільки ним не доведеною належними та допустимими доказами можливість отримати заявлену ним до стягнення суму за заявлений ним період), є безпідставними, що є підставою для відмови у позові в цій частині. Доводи позивача про зворотне направлені на необхідність переоцінки встановлених у справі обставин, що виходить за межі касаційного розгляду справи (стаття 300 ГПК України).
77.          Щодо правил та умов відшкодування моральної шкоди, то за загальним правилом відшкодування моральної шкоди, визначеним в статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
78.          Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
79.          За змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.
80.          Суд касаційної інстанції погоджується з апеляційним судом, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, в чому полягає моральна шкода, а також, з яких міркувань позивач виходив, визнаючи її розмір - 1 000 000 грн, не доведено наявності як протиправної поведінки, так і причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненою позивачу моральною шкодою, у зв`язку із чим заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у зазначеному розмірі також не підлягають до задоволення.
81.          Крім того, проаналізувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18, від 10.11.2022 у справі № 910/7511/20, від 31.10.2023 у справі № 910/3317/21, на неврахуванні яких судами попередніх інстанцій позивач наголошує у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє посилання позивача на зазначені постанови з огляду на таке.
82.          Так, у справі № 910/14341/18 Верховний суд скасував рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки виснував, що позивачем не доведено наявності складу цивільного правопорушення, як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки ним не надано належних доказів на підтвердження можливості реального отримання доходів у такій сумі за звичайних обставин, а також вжиття ним як кредитором заходів для їх одержання, що є необхідним при заявлені до стягнення упущеної вигоди.
83.          Відтак висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків у зв`язку із недоведенням їх понесення належними та допустимими доказами повністю узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18.
84.          У справі № 910/7511/20 на підтвердження розміру упущеної вигоди позивачем надано суду висновок експерта науково-дослідного інституту судових експертиз. Суди першої та апеляційної інстанцій, з якими погодився Верховний Суд, врахували наведений висновок експерта як належний доказ на підтвердження розміру понесених позивачем збитків (упущеної вигоди) та дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог.
85.          Що стосується справи № 910/3317/21, то судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем-1 на підставі договору іпотеки, який на його думку був чинний (проте судами не встановлено, що таке право іпотеки було зареєстрованим в реєстрі іпотек), вчинено дії, спрямовані на реєстрацію за собою права власності на майновий комплекс з подальшою передачею його в оренду відповідачу-2, що унеможливило реалізацію позивачем набутих згідно з договором прав орендаря щодо передачі приміщень майнового комплексу в суборенду на підставі укладених та діючих договорів із суборендарями. Неможливість одержання позивачем доходу від суборенди (упущена вигода) підтверджувалася актами про недопуск до приміщень майнового комплексу, листами суборендарів. Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач мав право і міг отримати визначені доходи, однак цьому насамперед завадили неправомірні дії (щодо фактичного захоплення майнового комплексу) відповідача-1, що стали самостійною та достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати дохід.
86.          Заразом у справі, що розглядається, позивачем в якості підтвердження понесення ним збитків (упущеної вигоди) додано до матеріалів справи докази (договори, додаткові угоди, акти приймання-передачі, прибуткові касові ордери) за останній місяць здачі майна в оренду позивачем у жовтні 2014 року. Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем відповідно до довіреності від 25.02.2014 було уповноважено третю особу користуватись і розпоряджатись (продавати, обмінювати, передавати в заставу та іпотеку, в оренду та найм тощо) належні позивачу на праві власності об`єкти нерухомого майна. Відтак позивач не довів належними та допустимими доказами (а суди відповідно не встановили на їх підставі), що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи за заявлений ним у позові період за тих обставин, якби не були укладені недійсні договори купівлі - продажу його майна.
87.          Отже, у зазначених справах № 910/7511/20 та № 910/3317/21 судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення. У цих справах Верховний Суд виходив із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, зокрема щодо наявності / відсутності повного складу цивільного правопорушення, а також з встановлених судами обставин щодо розміру фактично понесених позивачем збитків.
88.          Відтак всі наведені позивачем у касаційній скарзі постанови Верховного Суду, які стали підставою для відкриття касаційного провадження за його касаційною скаргою за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, жодним чином не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій, які покладені в основу оскаржуваних судових рішень.
89.          З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права (статтю 22 ЦК України, статі 224, 225 ГК України), не врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у перелічених у касаційній скарзі постановах (від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18, від 10.11.2022 у справі № 910/7511/20, від 31.10.2023 у справі № 910/3317/21 та інших процитованих позивачем у скарзі постановах Верховного Суду (від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц, від 20.01.2020 у справі № 902/803/17)), не знайшли свого підтвердження.
90.          Отже, наведена позивачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.
91.          Окрім цього, скаржник також зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
92.          Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
93.          Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
94.          Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
95.          За таких обставин недостатніми є доводи позивача про неповне дослідження судом зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, яка була ним визначена в касаційній скарзі.
96.          При цьому, саме тільки посилання позивача на те, що суди не в повному обсязі дослідили докази та не з`ясували дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення.
97.          Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи (згадувані, зокрема, у пунктах 71-76 цієї постанови) фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку позивача, свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення рішення про задоволення позову.
98.          За результатами касаційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувані позивачем судові рішення першої (в незміненій частині) та апеляційної інстанцій ухвалені відповідно до норм чинного законодавства, натомість доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами та наявними у матеріалах справи доказами.
99.          Щодо оскарження третьою особою додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині, прийнятій за результатами перегляду такого рішення, колегія суддів зазначає таке.
100.          Суд першої інстанції при прийнятті додаткового рішення за результатами розгляду заяви третьої особи про відшкодування витрат на правову допомогу встановив, що представник третьої особи при подані першої заяви по суті (пояснення третьої особи) не подав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у порядку, визначеному процесуальним законом, при цьому згодом подав заяву про стягнення з позивача судових витрат в сумі 30 000 грн.
101.          Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
102.          У частинах першій, другій статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
103.          Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
104.          Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
105.          Згідно з частинами першою - третьою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
106.          Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з мотивів, викладених у пункті 11 цієї постанови, враховуючи свої дискреційні повноваження з урахуванням конкретних обставин на підставі частини другої статті 124 ГПК України відмовив третій особі у відшкодуванні відповідних судових витрат. Верховний Суд вважає такі висновки судів попередніх інстанцій обґрунтованими та прийнятими в межах їх дискреційних повноважень та вбачає, що суди скористались своїм правом, передбаченим статтею 124 ГПК України
107.          Колегія суддів також відхиляє посилання третьої особи на постанови Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 922/676/21, від 12.10.2022 у справі № 725/42/21-ц, оскільки з них також вбачається, що застосування відповідних положень статті 124 ГПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників. Відтак, висновки судів попередніх інстанцій про відмову третій особі в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу не суперечать зазначеним скаржником постановам.
108.          Щодо оскарження додаткової постанови апеляційного суду за результатами розгляду заяв відповідача та третьої особи про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
109.          Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
110.          Згідно із частиною першою статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
111.          Визначення договору про надання правової допомоги міститься в пункті 4 частини першої статті 1 зазначеного Закону, згідно з яким договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
112.          Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).
113.          Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
114.          Обґрунтованість та співмірність понесених витрат на професійну правничу допомогу необхідно досліджувати з урахуванням частини третьої статті 13 ГПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
115.          Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21);
- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц).
116.          Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 2 та 15 ГПК України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
117.          Колегія суддів вважає, суд апеляційної інстанції, з мотивів, викладених у пунктах 18-23 цієї постанови, посилаючись на неналежність та недопустимість поданих відповідачем та третьою особою доказів на підтвердження понесених ними витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні їх заяв про відшкодування таких витрат за рахунок позивача.
118.          При цьому, колегія суддів відхиляє посилання відповідача та третьої особи на постанову Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 921/221/21 та від 21.01.2021 у справі № 747/839/18, оскільки у першій справі позивачем вчинялись дії на усунення допущених ним недоліків в документах, поданих на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, а саме позивачем було надано суду копію додаткової угоди від 05.08.2021, відповідно до якої, у зв`язку із виявленою помилкою в даті укладення додаткової угоди від 25.03.2021 до договору про надання правової допомоги від 13.02.2020, її сторони вирішили вважати правильною дату укладення зазначеної додаткової угоди - 25.04.2021. У другій справі Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, оскільки ними на підставі досліджених доказів було встановлено, що недоліки таких доказів є формальними та не свідчать про наявність підстав для відмови для покладення цих судових витрат на відповідача; у справі ж, що розглядається, суд апеляційної інстанції дослідив подані відповідачем та третьою особою докази та визнав їх неналежними та недопустимими, у зв`язку із чим відмовив у задоволенні заяв про відшкодування витрат на правничу допомогу (суд касаційної інстанції не здійснює переоцінку досліджених судами попередніх інстанцій доказів в порядку статті 300 ГПК України).
119.          Отже, Верховний Суд вважає, що оскільки доводи відповідача та третьої особи щодо порушення норм процесуального права не підтвердилися, відсутні підстави для скасування додаткового рішення та прийнятої за наслідком перегляду додаткового рішення у цій справі постанова суду апеляційної інстанції, додаткової постанови апеляційного суду у цій справі.
120.          Інші доводи скаржників в частині оскаржуваних судових рішень щодо витрат на правову допомогу (зокрема, про обґрунтованість таких витрат, а також відсутність висновку Верховного Суду, яким би прирівнювалась третя особа без самостійних вимог на предмет спору до сторони) з урахуванням викладеного вище (зокрема, мотивів, з яких суди попередніх інстанцій відповідні рішення ухвалювали, а також підстав, якими скаржники обґрунтували свої касаційні скарги) вирішального значення для касаційного перегляду таких судових рішень не мають.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
121.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).
122.          Звертаючись із касаційною скаргою, позивач, в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не спростував наведених висновків суду попередньої інстанції та не довів неправильного застосування ним норм матеріального і порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування оскаржуваних судових рішень у справі, прийнятих за результатами розгляду спору по суті.
123.          За таких обставин, касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувані рішення місцевого господарського суду (в незміненій частині) і постанову апеляційного господарського суду - без змін.
124.          Водночас, додаткове рішення та прийнята за наслідком перегляду додаткового рішення у цій справі постанова суду апеляційної інстанції, додаткова постанова апеляційного суду повністю відповідають правовим нормам, а тому не можуть бути змінені чи скасовані.
Розподіл судових витрат
125.          Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, прийняті за результатами розгляду спору по суті, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати необхідно покласти на позивача.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги фізичної особи-підприємця Ситніка Сергія Степановича, фізичної особи-підприємця Мороз Олени Миколаївни, ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 05.12.2023 в незміненій частині, додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 19.12.2023 в оскаржуваній частині, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 і додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.04.2024 у справі № 903/759/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                        О. В. Случ 

Судді                                                                                    Н. О. Волковицька

                                                                                             С. К. Могил