ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 689/2258/23
Провадження № 22-ц/4820/955/24

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,
секретар судового засідання Дубова М.В.,
з участю апелянта, відповідача та його представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 28 лютого 2024 року, суддя Баськов М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права на частку в спільному майні,

встановив:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні, а саме, визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину легкового автомобіля марки «CITROEN» моделі C5, 2012 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 .
На обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що 01.06.2002 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, в якому в них народилися троє дочок, двоє з яких на даний час є неповнолітніми. 
Рішенням Ярмолинецького районного суду від 11.08.2022 року шлюб був розірваний. 
За час перебування у шлюбі вони набули у приватну власність вказані вище автомобіль та житловий будинок, при цьому даний об`єкт нерухомості вони набули у власність шляхом поділу та добудови.
Оскільки відповідач заперечує її право власності на вказане спірне майно, позивачка просила суд визнати за нею право на частку у спільному майні, житловий будинок та транспортний засіб. 
Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 28.02.2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Суд виходи з того, що законом передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що за час шлюбу з відповідачем спірне нерухоме майно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або її затрат. 
За таких обставин, даний об`єкт нерухомості не може бути визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. 
В обґрунтування скарги вказала, що показання допитаних у судовому засіданні свідків є недостовірними. 
Зазначила, що сімейні стосунки з відповідачем продовжувалися і після 2019 року, до вересня 2022 року. 
Спірні будинок та автомобіль було набуто колишнім подружжям за рахунок спільної праці та коштів, чого відповідачем не спростовано. 
В суді апелянт підтримала апеляційну скаргу. 
Відповідач та його представник в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили, підтримали оскаржуване судове рішення. 
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Встановлено, що 01.06.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ярмолинецького районного управління юстиції у Хмельницькій області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11.08.2022 року, яке набрало законної сили 13.09.2022 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 12).
Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.07.2016 року, зареєстровано в реєстрі за №833, виданого приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу Динько Г.А., ОСОБА_2 , як спадкоємець за законом після свого батька, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкував 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Ярмолинецької державної нотаріальної контори Хмельницької області Побігушко В.Ф. 07.04.1977 року, №529 (а.с. 37).
Сторони припинили шлюбні відносини влітку 2019 року. З того часу відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 . 
Відповідно до договору поділу від 24.07.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , яким на праві спільної часткової власності, кожному по 1/2 частки, належав житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з метою припинення спільної часткової власності, було укладено договір поділу вказаного житлового будинку з господарськими будівлями. 
За умовами цього нотаріально посвідченого договору поділу, зареєстровано в реєстрі за №854, ОСОБА_2 набув у власність спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв.м., житловою площею 61,5 кв.м., а ОСОБА_5 набув у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 50,0 кв.м., житловою площею 42,0 кв.м. (а.с. 38, 78, 85, 89).
За договором купівлі-продажу від 06.01.2022 року, ОСОБА_2 набув право власності на легковий автомобіль марки «CITROEN», модель C5, 2012 р. в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 06.01.2022 року (а.с. 46).
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (постанова Верховного Суду від 13.03.2024 року у справі №537/541/23).
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).
Відповідно до частини 6 статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном (постанова Верховного Суду від 31.01.2024 року у справі №570/1268/17).
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не дає підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
При посиланні на вимоги статі 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №214/6174/15-ц.
Відповідно до положень частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Як вбачається з матеріалів справи, сторони фактично припинили шлюбні відносини влітку 2019 року, житловий будинок, що в АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 набув у власність в порядку спадкування та внаслідок поділу з іншим спадкоємцем, ОСОБА_5 влітку 2020 року, доказів його будівництва, добудови чи поліпшення у вигляді ремонту, проведеного за рахунок спільної праці чи спільних коштів сторін під час шлюбу справа не містить. 
З огляду на те, що шлюбні відносини між сторонами фактично було припинено влітку 2019 року, відповідач з указаного періоду не проживає з позивачем однією сім`єю, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що придбаний 06.01.2022 року ОСОБА_2 легковий автомобіль марки «CITROEN», модель C5, 2012 року випуску, було набуто сторонами спільно. Спільна участь подружжя коштами або працею у набутті такого майна доказами не підтверджена. 
При цьому, в суді обидві сторони визнали факт припинення сімейних відносин з літа 2019 року та народження спільної дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у 2020 році. 
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 28 лютого 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 липня 2024 року.

Судді:                                                                Р.С. Гринчук

                                                                       А.М. Костенко

                                                                       Т.В. Спірідонова