ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2024 року	Львів	Справа № 344/10900/24 пров. № А/857/21822/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,
за участю секретаря судового засідання    Ханащак С.І.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2024 року (головуючої судді Пастернак І.А., ухвалене у відкритому судовому засіданні без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Івано-Франківську повний текст рішення складено 12.08.2024) у справі №344/10900/24 провадження №2-а/344/116/24 за позовом ОСОБА_1 до Інспектора 2 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області Кіт Володимира Валерійовича, Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10.06.2024 звернувся в суд з позовом до інспектора 2 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області Кіт Володимира Валерійовича, Управління патрульної поліції у Львівській області в якій просить скасувати постанову від 31.05.2024 серії ЕНА №2283172 від 31.05.2024 про накладення на нього ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі винесеної інспектором 2 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області лейтенантом поліції ОСОБА_2 та закрити справу про адміністративне правопорушення, стягнути судові витрати.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні позову. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, вважає рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим. Вказує, що розгляд справи за № 344/10900/24, за результатами якого судом першої інстанції ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог відбувся 07.08.2024, однак відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» та змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, останнє датоване 06.08.2024, тобто за день до розгляду справи - 07.08.2024. Вважає, що найосновнішим фактом, що повністю залишилось поза увагою суду першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, є те, що фактично у момент фіксації працівниками патрульної поліції швидкості руху керованого ним транспортного засобу за обставин, викладених у постанові, він та зазначені працівники поліції знаходились поза межами населених пунктів, у місцевості, на яку не розповсюджувалась дія дорожнього знаку « 5.49. Початок населеного пункту». Зокрема, відповідно до оскаржуваної постанови, місцем розгляду справи та вчинення адміністративного правопорушення є 600 метр 497 кілометра автомобільної дороги «М06 Київ-Чоп», що підтверджено змістом долученої до позовної заяви Постанови, а також долученими до відзиву Відповідачем фото-, та відеозаписом з лазерного вимірювача швидкості «TruCam», на яких у графі «Loc» (скорочення від «Location») значиться - «АД (автомобільна дорога) М06 497km 600m». При цьому, дорожні знаки « 5.49» та « 5.50», які позначають початок та кінець населеного пункту Новий Милятин Золочівського району Львівської області розміщені поміж кілометровими знаками « 499» та « 498» автомобільної дороги «М06», а вказане у Постанові місце (600 метр 497 кілометра автомобільної дороги «М06 Київ-Чоп») знаходиться на автомобільній дорозі між населеними пунктами Новий Милятин та Кізлів Золочівського району Львівської області та поза їх межами. Інформація про розміщення вищевказаних дорожніх знаків, як тих, що позначають кілометри відповідної автомобільної дороги, так і тих, що позначають початок та кінець населеного пункту, є публічною та знаходиться у вільному доступі. Зокрема, у долучених до позовної заяви доказах, а саме: скріншотах з онлайн-сервісу «Google Maps», містяться дані розташування відповідних дорожніх знаків « 5.49» та « 5.50», які позначають початок та кінець населеного пункту Новий Милятин Золочівського району Львівської області, та що останні знаходяться саме між кілометровими знаками « 499» та « 498» автомобільної дороги «М06», не включаючи ділянку автомобільної дороги між кілометровими знаками « 498» та « 497». Таким чином, в момент фіксації працівниками патрульної поліції швидкості керованого ним транспортного засобу, за описаних в постанові обставин, він та вказані працівники патрульної поліції перебували поміж та поза населеними пунктами Новий Милятин та Кізлів Львівської області, а саме на відстані близько 1 кілометра від закінчення населеного пункту Новий Милятин Львівської області на автомобільній дорозі «М06 Київ-Чоп», де відповідне обмеження швидкості транспортних засобів, передбачене п. 12.4 ПДР, не застосовується, та, як наслідок, навіть якщо вважати, що він здійснював рух із швидкістю 74 км/год, ним не порушено ПДР, оскільки, відповідно до пп. «ґ» п. 12.6 ПДР, дозволена швидкість руху поза межами населених пунктів - 90 км/год. Важливим є також те, що відповідачі, в тому числі у поданому відзиві, жодним чином не спростовують вказані обставини та не долучили жодних доказів на їх спростування. Додатковим підтвердженням зазначеного вище є долучені до позовної заяви скріншоти з онлайн-сервісу «Google Maps», на яких зафіксовано дорожній знак, що вказує на розміщенні населеного пункту Новий Милятин Львівської області на відстані 3 км від автомобільної дороги «М06 Київ-Чоп» та генеральний план населеного пункту Новий Милятин, відповідно до якого межі даного населеного пункту не накладаються на автомобільну дорогу «М06 Київ-Чоп», якою він здійснював рух. Разом з тим, суд першої інстанції повністю проігноровав та не дослідив вказані факти, а також не надав жодної оцінки долученим ним доказам. Окрім того, суд першої інстанції, обмежившись виключно дослідженням законності використання працівниками патрульної поліції лазерного вимірювача швидкості «TruCam» в ручному режимі, не надав жодної оцінки описаному в позовній заяві факту здійснення руху працівником патрульної поліції на зустріч керованому ним транспортному засобу під час здійснення замірів швидкості, що вплинуло на їх результати. Так, як зазначено в позовній заяві, працівник патрульної поліції під час здійснення замірів швидкості керованого ним транспортного засобу за описаних в позовній заяві обставин, тримаючи в руках лазерний вимірювач швидкості «TruCam», та розпрямляючи руку, здійснював безперервний рух назустріч керованому ним транспортному засобу, завдяки чому значення зафіксованої вказаним приладом швидкості є сумою швидкості керованого ним транспортного засобу та швидкості, з якою рухався працівник патрульної поліції. При цьому, суд першої інстанції, посилаючись у рішенні на ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», фактично не застосовує її при дослідженні описаних в позовній заяві обставин, зазначаючи лише про те, що лазерний вимірювач швидкості «TruCam» конструктивно призначений для використання в ручному режимі, проте, не надаючи оцінку законності такого використання даного приладу працівниками патрульної поліції з врахуванням чинного законодавства України. Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати, зокрема, такі технічні прилади: технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення як фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень. Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель. Таким чином, законодавчо не визначено іншого способу та порядку використання лазерних вимірювачів «TruCam» працівниками патрульної поліції, ніж розміщення виключно в порядку ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», тобто шляхом їх закріплення, монтування або розміщення та фіксування, що зроблено з метою нівелювання фактів викривлення даних вимірювання швидкості. Аналогічні позиції та висновки викладені у постановах Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 у справі № 157/703/20, Другого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 у справі № 554/1946/21, П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2023 у справі № 523/21754/21. Вважає, що саме спосіб тримання працівником патрульної поліції приладу вимірювання швидкості, у сукупності з його рухом назустріч керованому ним транспортному засобу створили умови для викривлення даних вказаного приладу в сторону збільшення його показників, оскільки останній не передбачає коригування інформації з врахуванням руху особи, яка здійснює виміри на зустріч транспортному засобу. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», інформація про змонтовані/розміщені технічні прилади технічні засоби, визначені ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», повинна бути розміщена на видному місці. Така інформація доводиться до водія через дорожній знак « 5.76. Фото, відеофіксування порушень Правил дорожнього руху», який інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів. Водночас, на ділянці автомобільної дороги «М06» між кілометровими знаками « 501» - « 497» відповідні дорожні знаки « 5.76» відсутні та не застосовуються, а докази, на противагу зазначеному у матеріалах справи відсутні. Із врахуванням викладеного, беручи до уваги висновки Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 у справі № 157/703/20, зазначене свідчить про відсутність повноважень у працівників патрульної поліції на фіксацію швидкості транспортних засобів у вказаному місці. Окремо звертає увагу на те, що у рішенні суду першої інстанції, при оцінці повноважень працівників патрульної поліції при винесенні оскаржуваної постанови, судом застосовано Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395. Як зазначає суд, вказаний нормативно-правовий акт прийнятий «з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», на яку також посилається Відповідач у поданому відзиві, зазначаючи, що саме на підставі визначених даною Інструкцією процедур та форми постанови про вчинення адміністративного правопорушення винесена оскаржувана Постанова. Разом з тим, як зазначалось в позовній заяві та повністю проігноровано судом першої інстанції, відповідно до п. 1 розділу І вищевказаної Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395, ця інструкція визначає процедуру оформлення поліцейськими підрозділів поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція, матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Патрульна поліція в межах Львівської області, відповідно до публічної інформації, діє з серпня 2015 року, у зв`язку із чим, беручи до уваги зміст вищевказаних нормативно-правових актів, здійснювати фіксацію швидкості транспортних засобів в не в автоматичному режимі, з вказаного періоду працівники патрульної поліції, один з яких і виніс оскаржувану постанову, не могли. Окрім того, суд першої інстанції оцінивши в цілому законність використання працівниками патрульної поліції лазерних вимірювачів «TruCam», не надав жодної оцінки тому, що з винесеної постанови не зрозуміло, на який прилад здійснювалась фіксація швидкості керованого мною транспортного засобу, оскільки у постанові зазначено, що таким приладом був «Trucam TC 008380», при тому, що відповідно до Переліку засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 05.04.2012 № 437, приладом для здійснення відповідної фіксації швидкості транспортних засобів може бути тільки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM», тобто або працівники патрульної поліції у Постанові зазначили неправильну або не повну характеристику вимірювального приладу, яким здійснювалась фіксація, або така фіксація здійснювалась на прилад, який не був сертифікований для використання в Україні для даних цілей. Посилається на висновки Верховного Суду викладені в постановах від 13.02.2020 у справі № 524/9716/16-а, від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а, від 26.04.2018 у справі № 338/1/17. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі. При цьому, провадження у даній справі відкрито згідно зазначеної ухвали суду першої інстанції у даній справі від 19.06.2024, проте розгляд справи призначено тільки на 07.08.2024, тобто більш ніж через 40 днів з дня відкриття провадження у справі, що є порушенням ч. 1 ст. 286 КАС України.
Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку визначеному статтею 268 КАС України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Згідно частини 3 статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Згідно частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 2283172 від 31.05.2024 на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі – КУпАП).
Згідно вказаної постанови, ОСОБА_1 31.05.2024 о 15 год. 12 хв. керуючи транспортним засобом Jeep Compass державний номерний знак – НОМЕР_1 , здійснював рух н.п. с. Новий Малятин із швидкістю 74 км за годину при дозволених 50 км за годину, що зафіксовано на радарі вимірювання швидкості трукам ТС 008380 чим порушив п. 12.4 ПДР України (а.с.12).
Не погодившись із даною постановою про адміністративне правопорушення позивач звернувся до суду щодо його скасування.
Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 2283172 від 31.05.2024 прийнята правомірно.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII (далі – Закон №3353-XII), учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (стаття 53 Закону №3353-XII).
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.
Згідно пункту 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до пункту 12.4 Правил дорожнього руху у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Отже, у населених пунктах організований інтенсивний дорожній рух, що вимагає підвищеної уваги до забезпечення безпеки на проїзній частині, тому в таких місцях на всіх ділянках доріг (крім житлових зон і територій підприємств) встановлено максимально допустиме обмеження швидкості руху в 50 км/год. Дане обмеження встановленої максимальної швидкості руху вводиться знаком 5.51 «Початок населеного пункту» і скасовується знаком 5.52 «Кінець населеного пункту». 
Згідно частини 1 статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
Згідно із статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Відповідно до положень підпунктів 3, 8, 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Згідно із статтею 31 Закону № 580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото – і кінозйомки, відеозапису, засобів фото – і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: 1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень; 2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз; 3) безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню; 4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння; 5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів. Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель. Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні. Інформація про змонтовані/розміщені технічні прилади, технічні засоби повинна бути розміщена на видному місці. Строки та порядок зберігання матеріалів фото- і кінозйомки, відеозапису та результатів їх аналізу встановлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
Згідно частин 1, 2 статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту та до їх компетенції відповідно до підвідомчості відноситься серед інших вказана частина 1 статті 122 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення Правил дорожнього руху (стаття 122 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.
Згідно з частиною 4 статті 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. 
Згідно статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Таким чином, у відповідності до положень КУпАП працівником поліції розглянуто справу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення та, враховуючи характер вчиненого правопорушення, відповідно до статті 283 КУпАП, винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення, якою, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 КАС України).
Відповідно до статті 251 КУпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. 
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Системний аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок про те, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами (постанова Верховного суду від 20.05.2020 справа №524/5741/16-а).
Колегія суддів зазначає, що виробник приладу TruCam (LTI, США) застосував алгоритм шифрування AES з метою посилення достовірності доказової бази дорожньої поліції в суді в разі оскарження факту порушення.
Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але, також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.
Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam.
Тому, достовірність інформації про порушення правил дорожнього руху може бути перевірена в будь-який момент після її фіксації приладом TruCam, у тому числі під час її пред`явлення в якості речового доказу в адміністративному судовому процесі.
Лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат відповідності від 23.12.2020 № UA.TR.001 22 054-20, серед інших є із заводським номером ТС008380 (аркуші справи 62-63).
Згідно Свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (ДП «Укрметртестстандарт» №22-01/28269 від 28.12.2020 чинне до 05.09.2024 - Лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів LTI 20/20 TruCam ІІ №ТС008380, виробник Laser Technology Inc. США, відповідає вимогам технічної документації на вимірювач, діапазон вимірювань швидкості – від 2 км/год до 320 км/год (аркуш справи 61).
Отже, лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів і його дані є допустимим доказом у цій справі про вчинення адміністративного правопорушення.
Судом встановлено, що на підтвердження наявності події адміністративного правопорушення, а саме факту перевищення ОСОБА_1 встановлених обмежень швидкості руху транспортного засобу зафіксованого за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam серійний номер ТС008380, підтверджується відеофіксацією з приладу TruCam (диск із відео на аркуші справи 65), фотознімком зазначеним відповідачем у відзиві на позовну заяву (аркуш справи 48).
В оскаржуваній постанові від 31.05.2024 є посилання на технічний засіб, яким здійснювалось вимірювання швидкості - Tru cam ТС 008380 (аркуш справи 12). 
Отже, згідно технічних характеристик прилад, за допомогою якого проводився замір швидкості «TruCAM», спроможний робити фото- та відеозйомку, тому його покази можливо розцінювати як беззаперечний доказ по справі.
Колегія суддів не приймає довід позивача щодо відсутності дорожнього знаку 5.76, оскільки дорожній знак 5.76 Правил дорожнього руху «Фото-відеофіксування порушень Правил дорожнього руху», який лише інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів та відноситься до категорії інформаційно-вказівних знаків.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що рух автомобіля Jeep Compass державний номерний знак – НОМЕР_1 , зі швидкістю 74 км/год. на автомобільній дорозі М06 сполученням «Київ Чоп», був за межами населеного пункту с. Новий Милятин Золочівського району Львівської області, що не є 497 км, як зазначено у оскаржуваній постанові. 
Колегія суддів враховує, що вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 використовується у відповідності до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05 червня 2014 року № 1314-VIІ.
Прилад TruCam LT1 20/20 є засобом вимірювальної техніки. Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.
З відстані у 350-450 метрів поліцейським виконується наведення позначки оптичного прицілу на цільовий автомобіль і натискається спусковий гачок приладу. Прилад починає вимірювання швидкості і включає запис відео, при цьому чути характерний звук низького тону.
Після стабільного утримання позначки на цільовому транспортному засобі, прилад здійснює вимірювання швидкості. Про фіксацію перевищення швидкості руху свідчить характерний звук високого тону і в самому оптичному прицілі та на екрані монітору приладу фіксується числовий показник швидкості.
При фіксації перевищення встановленої швидкості руху прилад здійснює фотографування транспортного засобу порушника, про що свідчить повторний звук високого тону. Після цього поліцейський відпускає спусковий гачок та вживає заходи до зупинки порушника, вказане на думку колегії суддів спростовує доводи апелянта, що саме спосіб тримання працівником патрульної поліції приладу вимірювання швидкості, у сукупності з його рухом назустріч керованому ним транспортному засобу створили умови для викривлення даних вказаного приладу в сторону збільшення його показників, оскільки останній не передбачає коригування інформації з врахуванням руху особи, яка здійснює виміри на зустріч транспортному засобу.
Колегія суддів звертає увагу, що з представлених відеоматеріалів слідує, що позивачем не було долучено до постанови будь-яких письмових клопотань, зауважень та заяв стосовно дій працівників поліції щодо руху на зустріч під час вимірювання швидкості руху транспортного засобу яким він здійснював керування 31.05.2024, також позивачем не подавалися жодні скарги в органи Національної поліції України або прокуратури на дії працівників поліції.
Водночас, колегія суддів встановила, що будь-яких порушень при використанні приладу TruCam інспектором патрульної поліції, на які посилається позивач, допущено не було, адже на фото і відео, які додані до відзиву, зазначено локацію автомобільної дороги М06 497 км. 600 м., дату вчинення правопорушення, серійний номер приладу, швидкість транспортного засобу та чітко видно державний номерний знак автомобіля, яким керував позивач НОМЕР_1 (аркуш справи 48).
Крім того, на відеозаписі зафіксованому на нагрудну боді-камері працівника поліції також зафіксовано координати 49°58'08.3"N 24°30'05.9"E, при перенесенні вказаних координат за допомогою загальнодоступних карт Google Maps встановлено, що відеозапис здійснювався в с. Новий Милятин Золочівського району Львівської області в межах населеного пункту.
У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи скаржника про те, що оскаржувана постанова не містить посилання на докази того, що вимірювання швидкості відбулось в межах населеного пункту.
Щодо решти доводів апелянта, такі не спростовують вчинення ним адміністративного правопорушення, що оспорюється, а зводяться до намагання уникнути адміністративної відповідальності.
Будь яких порушень при використанні приладу TruCam інспектором патрульної поліції судом не встановлено, тому колегія суддів вважає, що позивач керуючи транспортним засобом марки Jeep Compass державний номерний знак – НОМЕР_1 , здійснював рух н.п. с. Новий Малятин із швидкістю 74 км за годину, при дозволених 50 км, а спірна постанова серії ЕНА № 2283172 від 31.05.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відповідає вимогам статті 283 КУпАП.
Із змісту вказаної норми слідує, що обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому КУпАП порядку.
Вказана постанова містить посилання на доказ вчинення позивачем згаданого адміністративного порушення, а саме покази вимірювання швидкості за допомогою приладу TruCam. Отже, в даному випадку основною та обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення є протиправне діяння, факт вчинення якого підтверджено відеоматеріалами, відсутність якого б виключала склад наведеного адміністративного правопорушення.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 537/1214/17, від 24.12.2019 у справі № 459/1801/17, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження, оскільки вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статтею 122 КУпАП доведена в повному обсязі, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд не приймає доводи скаржника, які ґрунтуються на висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 13.02.2020 у справі № 524/9716/16-а, від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а, від 26.04.2018 у справі № 338/1/17, оскільки правовідносини в цій справі не є релевантними із спором за позовом ОСОБА_1 до Інспектора 2 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області Кіт Володимира Валерійовича, Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення.
Доводи апелянта із посиланням на позиції Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 у справі № 157/703/20, Другого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 у справі № 554/1946/21, П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2023 у справі № 523/21754/21 є необґрунтованими, оскільки відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо посилання апелянта, що розгляд справи за № 344/10900/24, за результатами якого судом першої інстанції ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог відбувся 07.08.2024, однак відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» та змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, останнє датоване 06.08.2024, тобто за день до розгляду справи - 07.08.2024, то колегія суддів з урахування матеріалів справи вважає, що судом першої інстанції під час виготовлення повного тексту рішення допущено описку, оскільки ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.06.2024 відкрито провадження у справі №344/10900/24 та судове засідання призначено на 07.08.2024 о 09 год. 00 хв., позивач 07.08.2024 подав до суду заяву про розгляд справи без участі в системі Електронного Суду та як засвідчено протоколом судового засідання Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.08.2024 головуючим суддею оголошено рішення без участі сторін (аркуш справи 72), а тому зазначення в оскаржуваному рішенні дати 06.08.2024 є опискою і не є самостійною підставою для скасування правильного по суті рішення.
Відносно доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції частини 1 статті 286 КАС України, оскільки провадження у даній справі відкрито згідно зазначеної ухвали суду першої інстанції у даній справі від 19.06.2024, проте розгляд справи призначено тільки на 07.08.2024, тобто більш ніж через 40 днів з дня відкриття провадження у справі, що є порушенням частини 1 статті 286 КАС України, то колегія суддів погоджується, що судом першої інстанції у вказаному допущено порушення процесуальних норм, однак таке порушення не вплинули на правильність прийнятого рішення у даній справі, що у відповідності до абзацу 2 частини 2 статті 317 КАС України не є підставою для скасування або зміни оскарженого рішення суду. 
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно частини 3 статті 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Керуючись ст. ст. 268, 272, 286, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2024 року у справі №344/10900/24 провадження №2-а/344/116/24 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не оскаржується.

                  Головуючий суддя                                       Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                             В.В. Гуляк

                                                                                                  Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 18.09.2024