Справа № 309/1690/24

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.08.2024                 м. Ужгород

       Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП за апеляційною скаргою адвоката Левко Тараса Тарасовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2024 року,
                                        В С Т А Н О В И В:
       Постановою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави 605,6 (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) грн. судового збору.
       Відповідно до постанови, - 14.03.2024 року, о 8 год. 43 хв., в м. Хуст, по вулиці Свободи, водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Mitsubishi Pajero Sport», державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився із застосуванням приладу «Драгер». Результат огляду 0,73% проміле. Вказаним порушив вимоги п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
       Не погоджуючись з даною постановою, адвокат Левко Т.Т., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Вважає, що постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при вивченні матеріалів справи захисником виявлено ряд порушень працівниками поліції, однак такі судом до уваги взагалі не прийняті. Вказує, що відеозапис, який міститься на диску, як доказ, на який суд послався на доведення винуватості ОСОБА_1 , то такий не є безперервним та постійно переривається, отже його не можна вважати належним та допустимим доказом по справі. Крім того зазначає, що із проаналізованих відеозаписів вбачається, що такі недоліки мають місце, зокрема містяться різні дати, які не відповідають даним протоколу; запис переривається і починається з того моменту, що поліцейський розмовляє з ОСОБА_1 на тротуарі біля автомобіля, що позбавляє можливості встановити об`єктивну сторону ст.130 КУпАП – керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Сторона захисту також зазначає, що судом було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про відкладення судового засідання, оскільки була критична необхідність у допиті працівника поліції ОСОБА_2 , який не з`явився в судове засідання.
Будучи неодноразово належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 на розгляд справи черговий раз не з`явився.
Останній рухом справи не цікавився, судову кореспонденцію отримував, в судові засідання апеляційного суду не з`явився двічі , клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, а тому враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, передбачені ч. 4 ст. 294 КУпАП, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип – верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , що не може розцінюватись як порушення його прав, передбачених ст. ст. 268, 271 КУпАП.
       До початку судового засідання від захисника-адвоката Левко Т.Т. на електронну пошту Закарпатського апеляційного суду надійшла чергова заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його незадовільним станом здоров`я.
Апеляційним судом зазначена заява захисника до уваги як не приймається, оскільки ним до заяви не долучено ніяких підтверджуючих доказів такого, а також враховуючи тривалий час перебування справи в провадженні суду апеляційної інстанції, з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість перегляду постанови суду в межах доводів апеляційної скарги захисника-адвоката Левко Т.Т. в інтересах ОСОБА_1 , у відповідності до вимог ч. 6 ст. 294 КУпАП, за відсутності учасників судового провадження.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши мотиви і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. 

При оцінці доводів апеляційної скарги про незаконність судового рішення апеляційний суд бере до уваги приписи таких нормативно – правових актів.

За змістом ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Разом з тим, на суд покладається обов`язок відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення, сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.

Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. 

Суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до підпункту а) пункту 2.9 Правил дорожнього руху України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Європейський суд з прав людини у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (рішення від 29 червня 2007 року) зазначив, що будь-особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Отже,  ОСОБА_1 який реалізував своє право керувати транспортним засобом, фактично погодився нести відповідальність та виконувати обов`язки згідно зі встановленими в Україні правових норм у сфері дорожнього руху.
Не зважаючи на заперечення ОСОБА_1 вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його вина стверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 657714 від 14 березня 2024 року, зміст якого відповідає вимогам ст. 256 КУпАП.
Згідно зазначеного протоколу про адміністративне правопорушення, - 14.03.2024 року, о 8 год. 43 хв. в м. Хуст, по вулиці Свободи, водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Mitsubishi Pajero Sport», державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився із застосуванням приладу «Драгер». Результат огляду 0,73%, чим порушив вимоги п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Крім того, вина  ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП стверджується:

даними результату тесту освідчення на визначення ступеня алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер 6810» від 14.03.2024, відповідно до якого встановлено ступінь алкогольного сп`яніння 0,73% проміле (а.с. 1), 

актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, а саме за допомогою приладу «Drager 6810 ARAM 2284» з визначеним результатом 0,73 % проміле (а.с.3), 

направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 14.03.2024 (а.с. 4),

рапортом поліцейського СРПП ВП №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області Щербина О. від 14.03.2024 року (а.с. 5), 

довідками начальника САП Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області капітана поліції Біляк Г. з яких вбачається факт вилучення посвідчення водія та видачі тимчасового дозволу на право керування транспортним засобом, а також інформацією щодо дійсності свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 6, 7-9),

відеозаписом на DVD+R диску з місці події (а.с. 10), та іншими матеріалами справи.

Зібрані у справі докази у їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для прийняття рішення про наявність у діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.

Оцінюючи сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись ч. 1 ст. 251 та ст. 252 КУпАП, не вбачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.
Доводи сторони захисту про те, що відеозапис, який міститься на диску, як доказ, на який суд послався на доведення винуватості ОСОБА_1 , то такий не є безперервним та постійно переривається, отже його не можна вважати належним та допустимим доказом по справі - є неспроможними.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що відеозаписи, які наявні у матеріалах справи є повними та вичерпно інформативними, носять безсторонній характер, позбавлені упередження та суб`єктивного ставлення і надають можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Відеозапис є належним та допустимим доказом, оскільки згідно з приписами п.1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-УІІІ поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою, зокрема, попередження, виявлення або фіксування правопорушення.
       Апеляційний суд звертає увагу на те, що для вирішення справи важливими є лише ті фактичні дані, зафіксовані за допомогою відеокамери поліцейського, які свідчать про вчинення адміністративного правопорушення, або про протилежне. У даному випадку, зміст відеозапису не викликає сумнівів щодо події адміністративного правопорушення, та перебігу обставин огляду водія на стан алкогольного сп`яніння.

Неодноразово суд апеляційної інстанції в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема за наявності технічних помилок, відсутність безперервності відеозапису, за відсутності інших підстав для скасування постанови суду, жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо).

Оскільки вказаний відеозапис містить інформацію, що повністю узгоджується зі змістом обставин, викладених як у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД № 657714 від 14 березня 2024 року, так й у долучених до нього доказах, а тому відсутні будь-які сумніви в його належності та допустимості.

Повністю неприйнятними є доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 транспортним засобом не керував з посиланням на те, що запис переривається і починається з того моменту, що поліцейський розмовляє з ОСОБА_1 на тротуарі біля автомобіля, оскільки вони спростовуються доказами, які містяться у справі. 

Зокрема, переглядом відеозапису 20240318-WA0024 від 14.03.2024 вбачається, як їдучий попереду автомобіля патрульної поліції, автомобіль марки «Mitsubishi Pajero Sport», державний номерний знак НОМЕР_1 , зупиняється на узбіччі дороги. Одразу ж після зупинки, з автомобіля з боку місця водія, вийшов ОСОБА_1 . Жодних тверджень про те, що автомобілем керував не він, а інша особа, останній не висловлював, і не заперечував факт керування саме ним автомобілем. 

Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено будь-яких даних, які би давали підстави вважати, що поліцейські ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 були упередженими при направленні водія ОСОБА_1 на огляд з метою визначення стану алкогольного сп`яніння, при проведенні тестування та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та оформленні інших матеріалів справи.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги і те, що до апеляційної скарги сторона захисту не приєднала жодного доказу, який може свідчити про те, що поліцейські діяли всупереч закону при перевірці особи водія, направленні його на освідування, при проведенні тестування та під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, і що апелянт оскаржував дії працівників поліції, що фактично дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 погодився із законністю дій працівників поліції.

Тому, апеляційний суд доходить висновку, що вищезазначені поліцейські при виконанні своїх функціональних обов`язків діяли у межах наданих їм повноважень.

При цьому, не встановлено під час розгляду апеляційної скарги й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусової згоди на проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки автомобіля та підпису наявних у матеріалах справи документів, зокрема у протоколі про адміністративне правопорушення, – на такі дані також не вказується в апеляційній скарзі. Отже, доводи апеляційної скарги про те, що при вивченні матеріалів справи захисником виявлено ряд порушень працівниками поліції - є безпідставними, тому до уваги апеляційним судом не беруться. 

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, доведена наявними у справі письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав правильну об`єктивну оцінку.
Щодо доводів захисника про те, що судом було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про відкладення судового засідання, оскільки була критична необхідність у допиті працівника поліції ОСОБА_2 , який не з`явився в судове засідання, то апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки в судовому засіданні за клопотанням сторони захисту було допитано в якості свідка поліцейського  ОСОБА_5 , який дав пояснення з приводу події, яка мала місце 14.03.2024.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що в матеріалах справи є достатні дані щодо обставин адміністративного правопорушення, яке мало місце 14.03.2024, які між собою взаємоузгоджуються, є чіткими, несуперечливими, відтак сумнівів не викликають та не потребують виклику вказаної особи у судове засідання для дачі пояснень. Жодних суперечностей, які б викликали сумнів у достовірності відомостей зазначених у документах, складених працівниками поліції, немає.
Крім того, апеляційний суд не вбачає підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки виклик у судове засідання та допит свідка є правом, а не обов`язком суду.
Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду і були підставами для скасування постанови та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, стороною захисту не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено. Як і не встановлено істотних порушень норм КУпАП, які могли б стати підставою для скасування постанови, як про це просить в апеляційній скарзі адвокат Левко Т.Т.
При розгляді справи цим доказам суд дав належну оцінку, а тому твердження апелянтів в апеляційній скарзі про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи - не знайшли свого підтвердження. Наведені докази є допустимими, належними і достатніми для підтвердження висновків суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення є безпідставними та такими, що повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Всі інші доводи, наведені апелянтом в апеляційній скарзі, були предметом ретельного дослідження та змістовного аналізу судом першої інстанції, цілком спростовані висновками, наведеними судом у постанові, інших відомостей, які б могли вплинути на постановлення іншого рішення матеріали справи не містять.
Аналогічні посилання в апеляційній скарзі носять загальний характер та є суб`єктивними, у зв`язку з чим апеляційний суд приходить висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент сторони захисту, викладений ним у поданій апеляційній скарзі.
При цьому апеляційний суд керується висновком ЄСПЛ, зроблений ним у справі «Серекін та інші проти України» від 10.02.2010 року, де в п. 51 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та є способом його самозахисту.
На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі захисника не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені. 

Також судом першої інстанції з урахуванням вимог ст. 33 КУпАП, зокрема, характеру вчиненого правопорушення, особи порушника та обставин справи, правильно вирішено питання про кваліфікацію діянь ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП України і накладено стягнення у відповідності до санкції, зазначеного закону.

       З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції і вважає, що з врахуванням наведених обставин, допущене ОСОБА_1 порушення правил дорожнього руху є грубим та потенційно небезпечним як для самої особи, яка керує транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, так і для інших учасників дорожнього руху, тяжкість ймовірних наслідків.

Порушень вимог закону, які б ставили під сумнів доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та необґрунтованість накладеного на нього адміністративного стягнення не вбачається, відтак постанова суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування немає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Левко Тараса Тарасовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін..

         Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 

         Суддя Т.Ю. Бисага