Постанова
Іменем України
 
01 серпня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 757/18952/23
провадження № 61-7412св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Дундар І. О., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Щербаковим Станіславом Юрійовичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року у складі судді: Головко Ю. Г., та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про встановлення факту постійного проживання на території України та визнання громадянином України. 
 
Позов мотивований тим, що він що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Новомосковськ, Дніпропетровської області на території України. Батьком позивача є громадянин України ОСОБА_2 ; матір`ю позивача є громадянка України ОСОБА_3 . Позивач з моменту народження по 1998 рік постійно проживав у місті Новомосковськ. Крім того, будучи громадянином України, позивач 14 вересня 1993 року реалізував своє право на приватизацію житла і разом із іншими співвласниками, а саме:    ОСОБА_4 (дідусь), ОСОБА_5 (бабуся), ОСОБА_3 (мати), ОСОБА_6 (рідним братом), в спільну часткову власність отримали житло квартиру АДРЕСА_1 . Однак після досягнення 16-ти річного віку ОСОБА_1 вчасно не зміг отримати паспорт громадянина України.
 
З огляду на це, ОСОБА_1 неодноразово звертався до Печерського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із заявами про видачу паспорту громадянина України, однак позитивного рішення з цього приводу так і не отримав. Проте наявність причин, які б унеможливили отримання ним паспорта громадянина України з відповідей відповідача не вбачається, а тому немає підстав вважати, що заявник не має право на визнання його громадянином України та відмові у отриманні паспорта громадянина України.
 
Встановлення у судовому порядку факту постійного проживання на території України має для позивача юридичне значення, оскільки дає можливість отримати паспорт громадянина України. 
 
ОСОБА_1 просив:
встановити факт постійного проживання на території України в період часу з 08 червня 1986 року по 1998 рік (в період з 08 червня 1986 року - по 24 серпня 1991 року при Українській РСР, станом на 24 серпня 1991 року - на час проголошення Україною незалежності, та з 24 серпня 1991 року по 1998 рік - після проголошення Україною незалежності);
визнати факт, що ОСОБА_1 , є громадянином України з 24 серпня 1991 року по сьогоднішній час.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України в період часу з 08 червня 1986 року по 1998 рік (в період з 08 червня 1986 року - по 24 серпня 1991 року в Українській РСР, в тому числі станом на 24 серпня 1991 року - на час проголошення Україною незалежності, та з 24 серпня 1991 року по 1998 року - після проголошення Україною незалежності). У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
позивач звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суд дійшов висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України».Cуд вважає доведеним факт постійного проживання   ОСОБА_1 на території України в період часу з 08 червня 1986 року по 1998 рік (в період з 08 червня 1986 року - по 24 серпня 1991 року в Українській PCP, в тому числі станом на 14 серпня 1991 року - на час проголошення Україною незалежності, та з 24 серпня 1991 року по 1998 рік - після проголошення Україною незалежності), що є підставою для задоволення заяви в цій частині.;
стосовно вимоги позивача про визнання факту про те, що ОСОБА_1 є громадянином України з 24 серпня 1991 року по сьогоднішній час, суд зазначає наступне. Відповідно до вказаного Закону питання щодо розгляду заяв про прийняття до громадянства України віднесені до компетенції комісії при Президентові України з питань громадянства, а прийняття рішень про оформлення набуття громадянства України за підставами, передбаченими пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 вказаного Закону віднесено до компетенції Міністерства закордонних справ України. Таким чином, питання набуття, втрати та зміни громадянства, як і підтвердження громадянства певної особи не входять до компетенції судових органів, тобто, існує інший, встановлений законом порядок встановлення факту громадянства, а тому вимога ОСОБА_1 , про встановлення факту приналежності до громадянства України у судовому порядку задоволенню не підлягає.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_1 громадянином України, суд першої інстанції вірно зазначав, що правовий зміст громадянства, підстави і порядок його набуття та припинення регулюються Законом України «Про громадянство України». Оскільки рішення суду оскаржується ОСОБА_1 лише в частині відмови визнання факту про те, що ОСОБА_1 є громадянином України з 24 серпня 1991 року по сьогоднішній час, апеляційний суд позбавлений права на його перегляд у повному обсязі.
 
Аргументи учасників справи
 
15 травня 2024 року ОСОБА_1 подав  касаційну скаргу, яка підписана адвокатом Щербаковим С. Ю., на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року, у якій просив: 
скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким визнати факт про те, що ОСОБА_1 є громадянином України з 24 серпня 1991 року по сьогоднішній час.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції було неправильно застосовано пункти 1, 2, 4-10 статті 6 Закону України «Про громадянство України». Натомість суди не застосовали пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», відповідно до якого громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Вважаю цю обставину підставою для визнання факту, що він є громадянином України з 24 серпня 1991 року по сьогоднішній час.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржується у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання факту, що ОСОБА_1 , є громадянином України з 24 серпня 1991 року по сьогоднішній час. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
22 липня 2024 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 20 червня 2024 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що 08 серпня 2019 року ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області прийняло рішення про оформлення ОСОБА_1 набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» та видало довідку про реєстрацію особи громадянином України на підставі якої оформило останньому тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_1 від 27 серпня 2019 року терміном дії на 2 роки до 27 серпня 2021 року.
 
Під час подання заяви про набуття громадянства України 10 травня 2019 року, позивач разом з іншими необхідними документами подав відповідачу зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити своє попереднє громадянство російської федерації.
 
Рішенням ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області від 07 жовтня 2021 року припинено громадянство України позивача, про що йому було видано довідку про припинення громадянства України № 23 від 07 жовтня 2021 року.
 
17 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся за місцем його реєстрації до Печерського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України». Листом Печерського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у  місті Києві та Київської області від 14 січня 2022 року ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність додатково подати до органів Державної міграційної служби України відомості про продовження строків тимчасового перебування на території України.
 
23 листопада 2021 року Печерським відділом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області матеріали справи про набуття громадянства України позивачем направлено до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби.
 
11 січня 2022 року Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби за результатами розгляду заяви та документів про набуття громадянства за територіальним походженням, матеріали справи позивача повернуто до Печерського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області з метою вжиття заходів відповідно до вимог законодавства України про громадянство.
 
Відповідачем повідомлено позивача про необхідність оформлення поданих ним документів у відповідності до законодавства (вих №№8030-390/8030.2.-22 від 14 січня 2022 року та 8030-1304/8030.2-22 від 15 лютого 2022 року).
 
У зв`язку із військовим станом та агресією російської федерації (Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні») Печерським відділом ЦМУ ДМС 02 травня 2022 року прийнято рішення про припинення провадження за заявою позивача про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням.
 
У лютому 2023 року позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про видачу паспорту громадянина України.
 
У листах Печерського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області вих. № 8030-1029/8030.2-23 та № 8030-1030/8030.2-23 від 17 лютого 2023 року було зазначено, що 07 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського відділу ЦМУДМС у м. Києві та Київській області з питанням оформлення паспорта громадянина України.
 
Натомість з документів, наданих ОСОБА_1 , що посвідчують особу, не вбачалось за можливе провести ідентифікацію особи та перевірку факту належності особи до громадянства України, як того вимагають пункти 38, 29, 40 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).
 
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
 
Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).
 
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
 
Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть (частини друга та третя статті 49 ЦК України).
 
На день розгляду справи в судах підстави та порядок набуття громадянства України регулювалися нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ (далі - Закон № 2235-ІІІ).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
 
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22) зазначено, що:
«якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України» предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року;
у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року;
встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.
сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; 
лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується  залежно від мети його встановлення».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19) зазначено, що 
«питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності» від, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.
Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.
Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.
Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 810/2732/18 (провадження № 11-381апп19) вказано, що:
            «19. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись із заявою до Миронівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, мав на меті внести зміни до актового запису про народження, зазначивши національність матері «німка», та актового запису про шлюб, зазначивши національність чоловіка « німець», у задоволенні якої позивачу було відмовлено.
22. При цьому Велика Палата Верховного Суду вважає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» в цьому випадку слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, з огляду на таке.
30. У частині першій статті 315 ЦПК наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоч за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).
31. Відповідно до статті 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.
32. При цьому чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
34. Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».
35. Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.
36. Аналогічну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила, зокрема, в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18.
37. Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності цей спір не підлягає розгляду не лише в порядку адміністративного судочинства, а й у судовому порядку взагалі».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2023 року в справі № 216/1899/22 (провадження № 61-13225 св 22) вказано, що:
«звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 просив суд встановити факт неправильності записів щодо національності в актових записах цивільного стану та внести відповідні зміни, а саме: встановити факт неправильності запису про національність його матері в актовому записі про його народження та внести відповідні зміни, а також встановити факт неправильності запису про його національність в актовому записі про народження його доньки та внести відповідні зміни.
Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
            У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18, провадження № 11-381апп19 зроблено висновок, що «відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу» (пункти 34, 35). 
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18, провадження № 14-215цс19 та неодноразово підтриманою Верховним Судому постановах: від 30 січня 2020 року у справі № 754/7901/19 (провадження № 61-16791св19), від 18 березня 2020 року у справі № 761/36561/19 (провадження № 61-21818св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 759/13784/19 (провадження № 61-1024св20), від 30 березня 2022 року у справі № 458/1176/20 (провадження № 61-15907св21). Указане свідчить про сталість практики з розгляду подібних справ.
ОСОБА_1, звертаючись до суду з указаним позовом, фактично просив встановити його національність та національність його матері, а також внести відповідні зміни в актові записи цивільного стану. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що справа не підлягає розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, а й судовому розгляду взагалі, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності, а тому обґрунтовано закрили провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України».
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
 
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
 
У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом ОСОБА_1 просив визнати факт, що він є громадянином України з 24 серпня 1991 року по сьогоднішній час;
при відмові у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_1 громадянином України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначили, що питання набуття, втрати та зміни громадянства, як і підтвердження громадянства певної особи не входять до компетенції судових органів, а правовий зміст громадянства, підстави і порядок його набуття та припинення регулюються Законом України «Про громадянство України»;
суди не врахували, що вимога про визнання факту, що позивач є громадянином України, не підлягає розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, а й судовому розгляду взагалі, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку факту громадянства.
 
Суди правильно вказали, що питання набуття, втрати та зміни громадянства, як і підтвердження громадянства певної особи не входять до компетенції судових органів, проте помилково розглянули цю вимогу у порядку цивільного судочинства по суті. Тому судові рішення в оскарженій частині належить скасувати та закрити провадження у справі у цій частині.
 
Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.  Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина перша та друга статті 414 ЦПК України).
 
Однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі (пункт 5 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені з порушенням норм процесуального права. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, судові рішення в оскарженій частині скасувати та закрити провадження у справі у цій частині.
 
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Щербаковим Станіславом Юрійовичем, задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання факту, що  ОСОБА_1  є громадянином України з 24 серпня 1991 року по сьогоднішній час, скасувати.
 
Провадження у справі № 757/18952/23 у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання факту, що ОСОБА_1 є громадянином України з 24 серпня 1991 року по сьогоднішній час, закрити.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року у скасованій частині втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     І. О. Дундар
 
В. М. Коротун
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
                                                                                              П. І. Пархоменко