П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
———————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 липня 2024 р. Категорія 106000000	м. Одеса	Справа № 420/1993/24	
Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.,
час і місце ухвалення: письмове провадження, 
м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Семенюка Г.В.,
суддів – Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І., 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 16.04.2019 року по 17.12.2023 року включно та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 16.04.2019 року по 17.12.2023 року включно та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що позивач проходив військову службу у лавах Збройних Сил України у військовій частині НОМЕР_1 у період з 09.06.2016 року по 15.04.2019 року та на цей час позивача виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення. В подальшому через відмову відповідача у здійсненні нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2019 року по 17.12.2023 року,   позивач звернувся за захистом своїх прав до суду. 18.12.2023 року на розрахунковий рахунок позивача нарахована індексація грошового забезпечення на виконання рішення №420/15602/21 від 06.04.2022 року у розмірі 65001,32 грн.
Однак, при цьому відповідачем не виплачено позивачу   середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з   02.02.2017 року по 26.12.2023 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2019 року по 17.12.2023 року включно.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 65001,32   грн. (шістдесят п`ять тисяч одна грн. 32 коп.)   середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції порушив норми процесуального права у частині прийняття рішення без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Так, Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23 наведено правовий висновок, що у разі звільнення позивача до 19.07.2022 року при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 року спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини: до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19.07.2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями з урахуванням частки заборгованості розрахованої за формулою наведеною у постанові Верховного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19; до періоду який починається з 19.07.2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості.
Військовою частиною НОМЕР_2 було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач вказує, що право на нарахування та виплату індексації грошове забезпечення у позивача виникло на підставі судового рішення, яке було постановлено вже після його звільнення. Беручи до уваги зазначене, на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, а вина відповідача у її не виплаті була відсутня.
На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне:
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у лавах Збройних Сил України у військовій частині НОМЕР_1 у період з 09.06.2016 року по 15.04.2019 року та на цей час позивача виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення. В подальшому через відмову відповідача у здійсненні нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2019 року по 17.12.2023 року,   позивач звернувся за захистом своїх прав до суду. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 року по справі №420/623/20 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 09.06.2016 р. по 31.12.2018 р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період за період з 09.06.2016 р. по 31.12.2018 р. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2016-2018 роки. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2016-2018 роки, виходячи   з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На виконання вказаного рішення позивачу було виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 5000,09 грн.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2022 року по справі №420/15602/21 Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021р.   скасовано. Прийнято у справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії   задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення нарахування, перерахунку та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , за період з 9.06.2016р. по 15.04.2019р., з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року у якості базових місяців для нарахування індексації. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування, перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , за період з 9.06.2016р. по 15.04.2019р., з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року у якості базових місяців для нарахування індексації. В задоволенні решти позовних вимог   відмовлено.
18.12.2023 року на розрахунковий рахунок позивача нарахована індексація грошового забезпечення на виконання рішення №420/15602/21 від 06.04.2022 року у розмірі 65001,32 грн.
Однак, при цьому відповідачем не виплачено позивачу   середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з   02.02.2017 року по 26.12.2023 року.
Вважаючи, що сума відповідної грошової компенсації виплачена не вчасно, позивач звернувся до суду з вимогою про зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи неведене, аналізуючи норми чинного законодавства та встановлені судом обставини у їх сукупності, враховуючи, що на виконання рішення суду, відповідачем проведено розрахунок заборгованості перед позивачем по індексації грошового забезпечення у сумі 65001,32 грн., суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2019 року по 17.12.2023 року включно та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 65001,32   грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.    
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду частково погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Частинами 1, 4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 року по справі №420/623/20 та Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2022 року по справі №420/15602/21, встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з військової служби з ним не в повному обсязі проведено розрахунок.
Кошти за вказаним судовим рішенням у загальній сумі 5000,09 грн. та 65001,32 грн. були перераховані відповідачем на розрахунковий рахунок позивача 18.12.2023 року, що підтверджено матеріалами справи.
Суд враховує, що вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 31.10.2019 р. у справі № 828/598/17, від 16.04.2020 р. у справі № 822/3307/17.
Відповідно до ст.116 КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч.2 ст.117 КЗпП України).
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
У своїй постанові від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22 Верховний Суд сформував наступну правову позицію.
Редакція  статті 117 КЗпП України (викладена відповідно до  Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»)  набрала законної сили з 19 липня 2022    року.
Варто зауважити, що  стаття 117 КЗпП України  діяла і до цього часу (до змін введених  Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Як вже зазначалось з 19 липня 2022    року  стаття 117 КЗпП України  діє у редакції, викладеній згідно із  Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.
Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022    року і після цього.
Період до 19 липня 2022    року (до набрання чинності  Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією  статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін  Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності    і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19 липня 2022    року регулюється вже нині чинною редакцією  статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у    постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок висловлено у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 Верховного Суду і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.
Отже, враховуючи постанову Верховного Суду від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22 спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: з 16.04.2019 року по 18.07.2022 року та з 19.07.2022 року по 17.12.2023 року.
У постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно з довідкою про середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 , середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , яка визначено у відповідності до п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995, розраховується наступним чином: 13920,24 грн. (заробітна плата за лютий 2019) + 10656,82 грн. (заробітна плата за березень 2019 року) = 24577,06 грн./59 (кількість робочих днів серпень – вересень 2021) = 416,56 грн.
Зокрема, при вирішенні справи суд з`ясував, що істотність частки невиплаченої суми 70001,41 грн. (5000,09 грн.+65001,32 грн.) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 16.04.2019 року по 18.07.2022 року становить 14,12% (70001,41 грн./495706,40 х 100%).
Виходячи з принципу пропорційності, на корить позивача (за період з 16.04.2019 року по 18.07.2022 року) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 69983,90 грн., тобто 14,12% від 495706,40 (416,56*1190) грн.
Період стягнення з 19.07.2022 року по 17.12.2023 року регулюється вже нині чинною редакцією  статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Враховуючи редакцію  статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до  Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на корить позивача (за період з 19.07.2022 року по 17.12.2023 року) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 76647,04 грн. (416,56*184) грн.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правової позиції Верховного Суду щодо співмірності, суд вважає, що позивач частково довів позовні вимоги у розмірі 146630,94 грн. (а саме: за період з 16.04.2019 року по 18.07.2022 року - 69983,90 грн. та за період з 19.07.2022 року по 17.12.2023 року - 76647,04 грн.).
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що визначені законами та Конституцією України, однак суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи - невірно визначив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що є підставою для зміни рішення в цій частині.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року по справі № 420/1993/24, - змінити, виклавши абзц. 3 у наступній редакції:
«Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 146630,94 грн. (сто сорок шість тисяч шістсот тридцять)грн. 94 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні»
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року по справі № 420/1993/24, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

          Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
          Судді	  	С.Д. Домусчі    О.І. Шляхтицький