ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1493/24  Номер провадження 22-ц/814/2238/24	Головуючий у 1-й інстанції Миронець – Мельничук О.К.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.
за участю секретаря Ракович Д. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Коваленка Сергія Івановича
на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 20 березня 2024 року у складі судді Миронець-Мельничук О. К.
у цивільній справі за заявою  ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,
в с т а н о в и в:
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 20 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Роз`яснено заявнику право звернутися до суду з відповідним позовом у порядку позовного провадження.
Ухвала суду мотивована тим, що за своїм предметом та можливими правовими наслідками заявлені вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства. 
Не погодившись з даною ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Коваленко С. І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що в даній справі, подаючи заяву про встановлення факту перебування на утриманні трьох дітей віком до 18 років, заявник не мав спору про будь-яке право з державними органами, включаючи Міністерство оборони України чи Центр комплектування та соціального захисту, й чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення даного юридичного факту, що не було враховано судом.
Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України. 
За частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, згідно пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
По справі встановлено, що 13.03.2024 ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Коваленка С. І. подав до суду заяву в порядку окремого провадження та просив суд встановити факт перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 19, пунктом 5 частини другої статті 293, пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України за правилами цивільного судочинства в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, перебування фізичної особи на утриманні.
Умовами встановлення юридичних фактів судом є те, що згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України. 
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права (див. постанову Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 759/12740/21 (провадження № 61-126 св 22)).
Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , суд першої інстанції припустив, що між заявником та Міністерством оборони України може виникнути спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, який не пов`язаний з виникненням чи реалізацією цивільних прав та обов`язків заявника. У разі виникнення спору з суб`єктом владних повноважень, зокрема, які стосуються порушеного заявником питання, останній вправі звернутися до адміністративного суду із позовними вимогами до відповідного уповноваженого органу і певні факти, які мають значення для правильного вирішення спору, підлягають встановленню судом у мотивувальній частині судового рішення. 
При цьому суд не врахував, що Міністерство оборони України не є учасником сімейних правовідносин, на яких ґрунтується факт, що має юридичне значення, про встановлення якого просить заявник, і в компетенцію Міністерства оборони України не входить встановлення такого факту.
Питання надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення відповідно до частини сьомої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пункту 57 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560, вирішується спеціально утвореними комісіями при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, комісіями, утвореними в розвідувальних органах, СБУ, на підставі наданих військовозобов`язаним документів та відомостей, отриманих з державних реєстрів або баз даних.
Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. 
Таким чином, орган, який вирішує питання надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, лише перевіряє наявність підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та самостійно юридичних фактів не встановлює.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) вказала, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Оскільки чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту перебування фізичної особи на утриманні, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення такого факту є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про наявність спору про право, який підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, є помилковим, не відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому оскаржувана ухвала суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись статтями 367, 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коваленка Сергія Івановича задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 20 березня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя                                                                С. Б. Бутенко

Судді                                                                                О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна