УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 522/5919/21
провадження № 61-12001ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , підписану адвокатом Борщенко Владленою Валеріївною, на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Марінової Катерини Анатоліївни, третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна, про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Марінової К. А.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 березня 2007 року № 8-20399, яке видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 12 квітня 2007 року, за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У червні 2020 року ОСОБА_4 померла. Позивачка (дівоче прізвище ОСОБА_3 ), будучи племінницею ОСОБА_4 та її єдиним спадкоємцем, 11 вересня 2020 року звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю. із заявою про прийняття спадщини. 11 вересня 2020 року приватним нотаріусом була відкрита спадкова справа № 22/2020, номер у спадковому реєстрі 66399678. Приватним нотаріусом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В. С., серія та номер 12441. Попереднім власником спірної квартири був ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 01 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я. Л., серія та номер 467.
Як вбачається з договору дарування, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В договорі дарування зазначено, що квартира належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу міської ради 12 березня 2007 року за № 8-20399, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 квітня 2007 року, що не відповідає дійсності. Реєстраційний номер в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18500627, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомості» 12 березня 2007 року, що також не відповідає дійсності, так як витяг не може передувати реєстрації, номер витягу: 14219159, номер запису: 784 в книзі: 
637/пр-24.
ОСОБА_4 в 2012 року було 73 роки та ніякі важливі дії з приводу майна вона не вирішувала самостійно, щодо всіх важливих питань вона радилася із нею. Оспорюваний договір укладено в м. Києві, однак у лютому 2012 року ОСОБА_4 не виїжджала до міста Києва. Підпис від імені ОСОБА_4 на договорі не відповідає її дійсному підпису. Також договір дарування від 01 лютого 2012 року, що зареєстрований в реєстрі за № 467 на нотаріальному бланку «ВРР №012419» стосується інших осіб та відносно іншого майна. Тобто невідомі особи, використовуючи неіснуючий договір від 01  лютого 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , здійснили відчуження спірної квартири шляхом проведення 24 грудня 2020 року державної реєстрації зазначеного договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Маріновою К. А. Між спадкодавицею та ОСОБА_2 жодні договори не укладались, а для проведення державної реєстрації було взято інформацію щодо іншого реального договору та щодо іншого відчуження нерухомого майна (дата, номер бланк, нотаріус тощо), і відповідно було здійснено підміну сторін правочину та підміну предмета правочину (об`єкту нерухомого майна).
Просила суд:
скасувати рішення державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Марінової К. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 грудня 2020 року щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 01 лютого 2012 року, серія та номер 467;
визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - вказаної квартири від 30 грудня 2020 року, серія та номер: 12441, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В. С.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 29 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходив з того, позивачка обрала неефективний спосіб захисту своїх порушених прав як спадкоємця, оскільки обраний позивачкою спосіб захисту не може бути ефективним для захисту її майнових інтересів, не призведе до відновлення порушеного права позивачки на належне їй спадкове майно, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
Апеляційний суд відхилив посилання позивача на помилковість висновків суду про відсутність беззаперечних доказів її споріднення із спадкодавцем. Зазначив, що у разі встановлення судом неефективності обраного позивачкою способу захисту своїх порушених прав саме як спадкоємиці суд не міг робити будь-які висновки щодо недоведеності факту її родинних відносин із спадкодавцем, оскільки таке є взаємовиключним. З`ясування вказаного питання можливе як під час звернення до суду із такими самостійними вимогами у разі неузгодженості в документах щодо родинного зв`язку, так і під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 з ефективно обраним способом захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Проте таке не призвело до неправильного вирішення справи.
Не може бути взятий до уваги як підстава для скасування рішення суду і довід апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права внаслідок безпідставної відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог та визнання недійсним договору іпотеки, оскільки така ухвала окремо від рішення суду позивачкою не оскаржувалася.
14 серпня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду з касаційну скаргу, з пропуском строку на касаційне оскарження. 
У скарзі міститься клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження мотивовано тим, що заявник усунула недоліки касаційної скарги, поданої вперше своєчасно, оскільки 06 червня 2024 року адвокат заявниці надіслала заяву про усунення недоліків. Проте ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2024 року повернуто скаргу заявниці. До скарги додано копію конверта поштового відправлення.
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
Підставою, на якій подається касаційна скарга,  ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суди попередніх інстанцій в оскарженому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 10 серпня 2019 року у справі № 910/2164/18, від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, від 24 січня 2024 року у справі № 465/3928/17, від 14 грудня 2023 року у справі № 449/765/19, від 18 квітня 2018 року у праві № 753/11000/14-ц, від 19  грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 05 червня 2018 року у справі №  338/180/17, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від у справі № 688/2908/16-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 30 січня 2019  року у справі № 569/17272/15-ц, від 15 листопада 2023 року у справі № 592/11227/20, від 22 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 15 лютого 2023 року у справі №  522/12438/19, від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17, від 10 березня 2021  року у справі № 201/8412/18.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення суду про відмову у задоволенні позову через неефективний спосіб захисту зазначив, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які підтверджують факт споріднення позивача із спадкодавцем та, як наслідок, наявності обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог. Суд першої інстанції безпідставно вдався до оцінки доказів щодо наявності родинних відносин між позивачкою та спадкодавицею, а апеляційний суд мав врахувати це порушення норм процесуального права та змінити мотивувальну частину рішення суду в частині встановлення преюдиційних фактів у справі, оскільки встановлені фактичні обставини у цій справі будуть становити преюдицію у новій справі між цими ж учасниками справи;
під час розгляду справи судом забезпечено позов, всупереч наявності забезпечення позову спадкове майно передано в іпотеку, але суди зазначеним обставинам не дали оцінку, не розглянули позовні вимоги про визнання договору іпотеки недійсним;
суди не врахували, що скасування рішень та визнання недійсними оскаржених договорів призвели б до відновлення порушеного права позивачки на отримання свідоцтва на право власності на спірну квартиру. Крім того, звернення до суду з віндикаційним позовом є майновим тягарем для позивачки та позбавляє доступу до правосуддя позивачки. Є безпідставними обмеження позивачки у виборі способу звернення до суду, власник майна не може бути обмежений в абсолютному праві вимагати визнання недійсним будь-якого правочину, який стосується його майна.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 березня 2007 року, яке видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, зареєстровано за № 8-20399 квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . Право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку КП «ОМБТІ та РОН», дата прийняття рішення: 11 квітня 2007 року, номер запису: 784 в книзі 637пр-24, реєстраційний номер: 18500627.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла в червні 2020 року.
Зі спадкової справи № 22/2020 щодо майна ОСОБА_4 , заведеної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю. 11 вересня 2020 року, вбачається, що із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернулися ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . 
В матеріалах спадкової справи, серед іншого, наявний договір дарування квартири від 01 лютого 2012 року, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я. Л. та зареєстровано в реєстрі за №  467.
Згідно з наданою Управлінням державної реєстрації юридичного Департаменту Одеської міської ради реєстраційною справою № 01.02-1 об`єкта нерухомого майна 2260855951101, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , 28 грудня 2020 року державним реєстратором Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Маріновою К. А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 55965620 щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 
30 грудня 2020 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В. С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 56032336 щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 . Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 12441, виданий 30 грудня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В. С. Такий договір укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
До складу спадщини, на яке спадкоємці за законом одержують право на спадкування, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. 
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Аналогічні за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».
У пунктах 114-117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що «для витребування майна не є ефективним способом захисту права власника оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав за продавцем (спадкоємцем) також не підлягають задоволенню з тих самих підстав, оскільки вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту (див. пункт 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу, що пред`явлення вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права і в інших постановах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29)). У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц відступила від висновку, сформульованого у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, де раніше зазначала про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належний спосіб захисту права або інтересу».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, з урахуванням змісту позовних вимог та обставин справи, зробив обґрунтований висновок, що позивачка як спадкоємиця яка прийняла спадщину, має право витребовувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, інші вимоги власника, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неналежними. Тому звернення до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсними договорів купівлі-продажу є неналежними способами захисту.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно вдався до оцінки доказів щодо наявності родинних відносин між позивачкою та спадкодавицею при відмові у позові в зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту, а встановлені фактичні обставини у цій справі будуть становити преюдицію у новій справі. Разом з тим, апеляційний суд надав належну оцінку таким доводами апеляційної скарги та вказав, що у разі встановлення судом неефективності обраного позивачкою способу захисту своїх порушених прав суд не міг робити будь-які висновки щодо недоведеності факту її родинних відносин із спадкодавцем, оскільки таке є взаємовиключним. З`ясування вказаного питання можливе як під час звернення до суду із такими самостійними вимогами у разі неузгодженості в документах щодо родинного зв`язку, так і під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 з ефективно обраним способом захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Тобто апеляційний суд фактично виправив зазначений недолік рішення суду першої інстанції та зробив висновок, що той недолік не призвів до неправильного вирішення справи. Помилковим є аргумент касаційної скарги, що вказаний висновок суду першої буде становити преюдицію у новій справі, оскільки преюдицію утворюють обставини, які встановлювалися судом. Апеляційний суд обставини відсутності кровної спорідненості не встановив. Тому зазначений аргумент заявника не свідчить про обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень.
Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 10 серпня 2019 року у справі № 910/2164/18, від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, від 24 січня 2024 року у справі № 465/3928/17, від 14 грудня 2023  року у справі № 449/765/19, від 18 квітня 2018 року у праві № 753/11000/14-ц, від 19  грудня 2019  року у справі № 520/11429/17, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від у справі №  688/2908/16-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 30 січня 2019  року у справі № 569/17272/15-ц, від 15 листопада 2023 року у справі №  592/11227/20, від 22 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, від 26 січня 2021  року у справі № 522/1528/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №  504/2864/13-ц, від 15 лютого 2023 року у справі №  522/12438/19, від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17, від 10 березня 2021  року у справі № 201/8412/18 є необґрунтованими, оскільки у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини. 
Касаційний суд також враховує, що механізми забезпечення єдності судової практики полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду,  мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21)).
Наведені у касаційній скарзі інші доводи були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. Такі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є підставою касаційного оскарження судових рішень.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у  подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Поновити  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження у справі № 522/5919/21.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                       Є. В. Краснощоков
 
                                                                                                Д. А. Гудима
 
П. І. Пархоменко