Номер провадження: 22-ц/813/3958/24 
Справа № 947/24128/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання права власності, на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бескровного Я.В. 14 грудня 2023 року у м. Одеса, -
встановила:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 вересня 2019 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, за яким позивач отримав у власність від відповідача автомобіль марки Lincoln Navigator, 2007 року випуску, шасі (рама, кузов) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та сплатив за автомобіль суму 15000 доларів США, факт цього правочину був посвідчений розпискою, після чого ОСОБА_2 було видано довіреність ім`я ОСОБА_1 на розпорядження автомобілем з правом продажу. Позивач вважав, що таким чином він фактично набув право власності на автомобіль. 
Однак, у липні 2023 року вказаний автомобіль було заарештовано приватним виконавцем, у зв`язку із чим, посилаючись на норми ст. ст. 626, 627,629, 638, 655 та 656 ЦК України, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 було задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб Lincoln Navigator, 2007 року випуску, шасі (рама, кузов) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
В апеляційній скарзі представник ПАТ АБ «Укргазбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не було надано до суду достатніх і допустимих доказів щодо підтвердження факту купівлі-продажу спірного автомобіля.
Крім того, спірне рухоме майно є забезпеченням кредитного договору, та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року у справі № 947/17720/20, яке набрало законної сили, було задоволено позовну заяву ПАТ «АК «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення було задоволено.
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «АК «Укргазбанк» за кредитним договором № 531/П від 30 жовтня 2007 року, звернуто стягнення на рухоме майно – автомобіль легковий універсал марки «LINCOLN», модель «NAVIGATOR», 2007 року випуску, № шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу № 6252/19/007157, укладеного 16 серпня 2019 року, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу предмету застави на рівні, не нижчому на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Сторони про розгляд справи на 25 червня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ПАТ АБ «Укргазбанк» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 11 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали у простій письмові формі договір купівлі-продажу, згідно якого позивач отримав у власність від ОСОБА_2 автомобіль марки Lincoln Navigator, 2007 року випуску, шасі (рама, кузов) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , сплативши за нього відповідачці 15000 доларів США, факт цього правочину був посвідчений розпискою ОСОБА_2 та актом приймання-передачі від 11 вересня 2019 року.
Крім цього, ОСОБА_2 на ім`я позивача було надано довіреність 11 вересня 2019 року на розпорядження вказаним транспортним засобом з правом відчуження.
Також колегія суддів приймає до уваги, що з відкритих даних ЄДРСР вбачається, що у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 947/17720/20 за позовом ПАТ «АК «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення.
З матеріалів вказаної справи вбачається, що згідно з кредитним договором № 531/П від 30 жовтня 2007 року, ПАТ АБ «Укргазбанк» надало ОСОБА_3 кредит в іноземній валюті в сумі 53690,00 доларів США на строк з 30 жовтня 2007 року по 29 жовтня 2010 року, із сплатою процентів за користування кредитними коштами за процентною ставкою у розмірі 14 % річних та комісії за відкриття позичкового рахунку у розмірі 1 % від суми кредиту, що становить 536,90 доларів США, з кінцевою датою повернення кредиту та усіх нарахувань за ним – 29 жовтня 2010 року.
В забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за цим кредитним договором, 30 жовтня 2007 року між Банком, як заставодержателем, і ОСОБА_3 , як заставодавцем, був укладений договір застави транспортного засобу, предметом якого є автомобіль легковий універсал марки LINCOLN NAVIGATOR, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належав ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5 , виданого РЕВ-1 МРВ ДАІ ГУМВС України в Одеській області 15 червня 2007 року.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2012 року було стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 531/П від 30 жовтня 2007 року в сумі 57156 доларів США 63 центи, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 26 квітня 2012 року складало 456550,01 грн., та 420940 грн. 
Власником спірного автомобіля марки «LINCOLN», модель «NAVIGATOR», 2007 року випуску, з 16 серпня 2019 року являється ОСОБА_2 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року у справі № 947/17720/20, яке набрало законної сили, було задоволено позовну заяву ПАТ «АК «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення.
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «АК «Укргазбанк» за кредитним договором № 531/П від 30 жовтня 2007 року, звернуто стягнення на рухоме майно – автомобіль легковий універсал марки «LINCOLN», модель «NAVIGATOR», 2007 року випуску, № шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу № 6252/19/007157, укладеного 16 серпня 2019 року, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу предмету застави на рівні, не нижчому на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
В межах виконання вказаного судового рішення, 06 липня 2023 року Приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Притуляком В.М. було винесено постанову про опис та арешт спірного автомобілю в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «АБ «Укргазбанк» в рамках виконавчого провадження №69740174.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Конституційний Суд України в цьому контексті зазначав: «Посутнє тлумачення … приписів Основного Закону України дозволяє стверджувати, що юридичні інститути будь-якої країни конституційної демократії не є підґрунтям для набуття права власності або права добросовісного володіння внаслідок злочинної або іншої протиправної діяльності, оскільки подібне унормування суспільних відносин суперечило би конституційному ладу, порушувало би публічний порядок та права власників і добросовісних володільців, які є потерпілими від такої діяльності» (Рішення КС України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).
Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законними межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними (Рішення КС України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021).
Згідно приписів статті 328 ЦК України, підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти або правовідносини. Традиційно підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника). Розглядаючи спори про захист права власності, набутого у похідний спосіб, судам необхідно враховувати імовірність наявності прав на відповідне майно в інших осіб.
Відповідно до Цивільного Кодексу України, до первісних підстав набуття права власності належать набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (ст. 331 ЦК України), переробка речі (ст. 332 ЦК України), привласнення загальнодоступних дарів природи (ст. 333 ЦК України), набувальна давність (ст. 344 ЦК України) та інші.
Найбільш поширеними похідними способами набуття права власності юридичними особами є набуття права власності на підставі правочинів (ст. 334 ЦК України) та внаслідок правонаступництва (ст. 107 ЦК України). У похідних способах набуття права власності на майно судам необхідно враховувати вірогідність наявності на це майно прав інших осіб - невласників, наприклад, іпотекодержателя, заставодержателя, орендаря, іншого суб`єкта обмеженого речового права. Ці права зазвичай не повинні втрачатися при зміні власника речі, яка переходить до нового власника, маючи обтяження. Фактично діє правило римського права: «nemopotest pluraiura inrem» - «ніхто не може передати іншому більше прав на річ, ніж має сам».
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 319 ЦК України).
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК України). На відміну від нерухомого майна ЦК України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою, виходячи з нормативного регулювання (ч. 4 ст. 334 ЦК України).
Згідно ст. 34 Закону № 3353-XII, державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.
Таким чином, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі загальних положень ЦК України про перехід права власності за договором, спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону № 3353-XII та прийнятих на його виконання нормативних актів відповідних органів, що регламентують порядок державної реєстрації окремих видів транспортних засобів.
Однак, у даному випадку, ОСОБА_1 не здійснено жодних дій для здійснення державної реєстрації транспортного засобу, та не надано належних доказів того, які саме обставини непереборного характеру завадили йому протягом п`яти років - з 2019 по 2024 роки, оформити своє право власності у встановленому законом порядку, оскільки у період дії карантину, так само як і у період дії воєнного стану, заборона на перереєстрацію транспортних засобів відсутня.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).
Одночасно, згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі,а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.
За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи, інша особа може перебувати в конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває в правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття і здійснення; особа не вперше перебуває в цих правовідносинах чи ці правовідносини є тривалими або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
У постанові від 07 жовтня 2020 року по справі № 755/17944/18 Верховним Судом сформульовано висновок щодо конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі, яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціну (ринкова/неринкова, наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.
Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17, від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 та інших.
У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 501/1857/18 вказано, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 369/14427/19, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набувати ознак фраудаторного правочину.
У той же час, як вже вказувалось вище, добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зазначено, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Системно проаналізувавши матеріали справи, доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що у даному випадку боржник (продавець) ОСОБА_2 , щодо якої існувало судове провадження про звернення стягнення на рухоме майно, та позивач - покупець, при укладанні договору купівлі-продажу діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора - ПАТ АБ «Укргазбанк».
Колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду 01 серпня 2023 року, тобто відразу після того, як 06 липня 2023 року Приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Притуляком В.М. було винесено постанову про опис та арешт спірного автомобілю в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «АБ «Укргазбанк» в рамках виконавчого провадження №69740174.
При цьому позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того, чому саме він, починаючи із 11 вересня 2019 року (дата нібито укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу автомобіля), не переоформив спірний автомобіль на свого сина, оскільки посилання у позовні заяві на обмеження, що діяли у зв`язку із карантином, встановленим з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також запровадження воєнного стану, є вочевидь безпідставними, оскільки вказані обмеження, по-перше, були встановлені з 12 березня 2020 року (тобто, через півроку після придбання позивачем автомобіля), та по-друге, жодним чином не впливали на можливість переоформлення транспортних засобів.
Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні договору купівлі-продажу спірного автомобіля воля ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, і вказане підтверджує, що такий правочин було здійснено без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, а для лише для виду, «про людське око» та з «вжиттям права на зло» з метою уникнення виконання відповідачкою зобов`язань перед ПАТ АБ «Укргазбанк» та уникнення звернення стягнення кредитором на рухоме майно боржника. Зазначене свідчить про порушення принципу добросовісності.
На підставі викладеного, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
При вищевказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, у зв`язку із чим заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Щодо судових витрат.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1, п. 2, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі залишення позову без задоволення - на позивача.
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» підлягають стягнення судові витрати на подання апеляційної скарги в сумі 5617,98 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» - задовольнити частково.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання права власності - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (код ЄДРПОУ 23697280) судові витрати в сумі 5617,98 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 16 липня 2024 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе