ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7246/24 Справа № 215/546/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М.І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Остапенко В.О., Тимченко О.О.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року, яке ухвалено  суддею Коноваленком М.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 травня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024  року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі – ПрАТ «ПівнГЗК») про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позову зазначив, що він працював на підприємстві у відповідача більше 30 років, у період з 22.07.1977 по 03.04.2008, за професією слюсаря по ремонту обладнання, майстром виробничої дільниці та старшим майстром виробничої дільниці.
03.04.2008 був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. 
В січні 2024 року позивач дізнався, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургіййного комплексу України на 2007-2008 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацював у відповідача більше 30 років і був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням.
Позивач просив суд: стягнути з відповідача на свою користь 11 217,72 грн. в порядку недоплаченої одноразової допомоги при звільненні, 158 089,44 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 03.04.2008 по 03.04.2012, 15 000,00 грн. моральної шкоди, спричиненої непроведенням повного розрахунку.
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 недоплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 11 217 грн. 72 коп.
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 735 грн. 12 коп.
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. 00 коп.
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» судовий збір у розмірі 4003,29 грн. на користь держави.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на непоне з`ясування судом всіх обставин справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано тривалість затримки розрахунку при звільненні позивача, що становило 3 851 робочий день, а тому до виплати належить середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 618 701,66 грн. Позивач вказує, що він просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні лише за період з 03.04.2008 по 03.04.2012, що становить лише 159 089,44 грн. Тобто, позивачем визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні уже з урахуванням принципу співмірності, а тому суд не мав правових підстав для зменшення цієї суми.
Також, позивач наполягає на тому, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди, розмір якої він оцінив у 15 000,00 грн та підстави для стягнення моральної шкоди у меншому розмірі відсутні.
Відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 не подано.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального парва.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано належної оцінки того, що відповідач не є підписантом Галузевої угоди, умови Галузевої угоди не є обов`язковими для нього, тому підстави для виплати позивачу передбаченої цією угодою одноразової допомоги при звільненні були відсутні. Не враховано, що виплата допомоги при виході на пенсію не є вихідною допомогою, а є соціальною пільгою, яка може виплачуватись в залежності від фінансового стану підприємства та строки встановлені підприємством. Оскільки, зазначена виплата не є вихідною допомогою в розумінні статті 44 КЗпП України і умовами колективного договору її виплата не передбачена в день остаточного розрахунку при звільненні, тож правила статті 116 КЗпП України до цієї виплати не застосовуються, а тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Крім того, позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, при цьому не зазначено жодної обставини, яка перешкоджала йому звернутися до суду або до підприємства з метою з`ясування нарахованих та виплачених йому сум раніше, в строк, визначений законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин.
Відзив на апеляційну скаргу відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 22.07.1977 по 03.04.2008 працював на «Північному гірничо-збагачувальному комбінаті», правонаступником якого є відповідач ПрАТ «ПівнГЗК», слюсарем по ремонту обладнання, майстром виробничої дільниці та старшим майстром виробничої дільниці Рудозбагачувальної фабрики №2, що підтверджується записами №№7-24 у його трудовій книжці. 03.04.2008 позивач звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію (а.с.8-10).
Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 657 від 25.12.2023 року, за період лютий –березень 2008 року: середньогодинна заробітна плата позивача становила 22,87 грн., а середньомісячна – 3739,24 грн. (а.с.13).
Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: 20 і більше років – тримісячної середньої заробітної плати працівника (а.с.11-12).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі – Галузева Угода) і про порушення свого права він дізнався лише у 2024 році, у зв`язку з чим, відповідач зобов`язаний сплатити йому вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2008 по 03.04.2012 та завдану у зв`язку з цим моральну шкоду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія пункту 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі 3 середньомісячних заробітних плат, що становить 11 217,72 грн. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням максимально можливого строку розрахунку, який складає 6 календарних місяців, сума яка підлягає стягненню становить 21 735,12 грн. (132 робочі дні за 6 місяців * 164,66 грн. середньоденна заробітна плата). Також, ОСОБА_1 внаслідок порушення його права на належну оплату праці завдано моральної шкоди, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, про стягнення з відповідача 2000,00 грн. моральної шкоди, що буде відповідатиме інтересам позивача.
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.
Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.
Положеннями ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.
Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.
Отже, Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України, що діяла на час звільнення позивача, поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання.
Пунктом 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі 3 середньомісячних заробітних плат.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що умови Галузевої угоди поширюються й на ПрАТ «ПівнГЗК», й доводи апеляційної скарги відповідача такий висновок суду не спростовують.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 3 середньомісячних заробітних плати, що становить 11 217,72  грн.
Колегі суддів не приймає доводи апеляційної скарги відповідача щодо того, що позивач пропустив строки звернення до суду.
Так, згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України, у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
Рішенням № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Так, згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.
Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 215/1270/16-ц (провадження №61-14727св18).
Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та Галузевої Угоди, в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2ст.233 КЗпП України.
Як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється відповідачем ПрАТ «ПівнГЗК» в суді апеляційної інстанції, станом на день звільнення позивача із займаної посади – 03 квітня 2008 року, відповідач ПрАТ «ПінГЗК» не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив вихідну допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 11 217,72  грн.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції станом на день звільнення позивача, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Позивач ОСОБА_1 звільнений 03 квітня 2008 року.
Приписи статті 117 КЗпП України, у редакції до 01 липня 2022 року, не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком.
При цьому, Закон України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.
Отже, даний Закон України містить норми прямої дії та поширює свою дію на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19 липня 2022 року.
Відповідно до ч.1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як випливає із Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно, зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.
Таким чином, період стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку визначається за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідної затримки розрахунку. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2008 року по 03 квітня 2012 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, а висновок суду першої інстанцїі щодо обмеження цього строку шістьма місяцями є помилковим.
Середньоденна заробітна плата позивача становить 164,66 грн, що не оспорюється сторонами.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2008 року по 03 квітня 2012 року складає 165 977,28 грн, виходячи з наступного розрахунку: 1 008 робочі дні х 164,66 грн.
Позивач поставив питання про стягнення середнього заробітку в розмірі 158 089,44 грн.
При цьому, метою покладення на робтодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. 
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Перевіряючи правильність застсоування судом першої інстанції до даної справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів встановила наступне:
обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості (розмір заборгованості встановлено оскаржуваним рішенням суду, яким цю заборгованість й стягнуто);
дії відповідача щодо її не виплати (при звільненні позивача із займаної посади, робтодавець ПрАТ «ПвнГЗК» не виплатив вихідну допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 11 217,72 грн, взагалі заперечуючи наявність у позивача такого права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції);
позивач звернувся до суду з цим позовом у січні 2024 року (зі слів позивача про наявність заборгованості він довідався лише у січні 2024  року, й такі твердженні не спростовано відповідачем).
Отже, колегією суддів не встановлено в діях позивача ОСОБА_1 свідомого тривалого самоусунення від захисту своїх порушених прав, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні збільшився через неправомірну бездіяльність позивача.
При цьому, саме на роботодавця нормами КЗпП України покладено обов`язок з нарахування та виплати працівникам всіх належних їм сум у день звільнення, й посилання суду першої інстанції на те, що позивач не довів, що звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати одноразової допомоги, яка не була виплачена у повному розмірі, та не знав про право на отримання одноразової допомоги при звільненні у розмірі тримісячної середньої заробітної плати, є безпідставним.
Після звернення позивача ОСОБА_1 до суду з вимогами щодо стягнення з ПрАТ «ПівнГЗК» на його користь одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач проти задоволення заявлених вимог заперечував, у добровільному порядку врегулювати спір не намагався, що свідчить про його небажання відновлювати порушене право позивача та взагалі невизнання ним факту порушення трудового законодавства по відношенню до позивача ОСОБА_1 .
На підставі вищевикладеного, колегією суддів не встановлено підстав для зменшення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_1 , адже визначений ним розмір середнього заробітку у сумі 158 089,44 грн, враховуючи поведінку сторін у даній ситуації та конкретні обставини справи, є справедливим та відповідає принципу розумності судового рішення.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.
Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП Україниє факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно дост. 237-1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
Колегія суддів, враховуючи характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачем глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, дійшла висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з визначенням її розміру у 5 000,00 грн.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, збільшити його з 21 735,12 грн до 158 089,44 грн, а також в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, збільшити його з 2 000,00 грн до 5 000,00 грн, що буде відповідати засадами виваженості та справедливості. 
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною-особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно матеріалів справи позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1 843, 07 грн. (а.с.28), тобто один відсоток від ціни позову, що відповідає розміру визначеному ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції на час подання позову).
За таких обставин, колегія суддів скасовує рішення суду в частині стягнення судового збору з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави в розмірі 4003,29 грн., та ухвалює в цій частині нове рішення, яким стягує з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь позивача 1 743,07 грн., тобто до одного відсотка від стягнутої суми.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення  Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року в частині розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 21 735,12 гривень до 158 089 (ста п`ятдесяти восьми тисяч вісімдесяти дев`яти) гривень 44 (сорока чотирьох) копійок.
Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 2 000,00 гривень до 5 000 (п`яти тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.
Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави в розмірі 4003,29 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 743 (однієї тисячі семиста сорока трьох) гривень 07 (семи) копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: