П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/3494/24	

Перша інстанція: суддя Білостоцький О.В.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.05.2024 у справі № 420/3494/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, –

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправною відмову у звільненні Військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2024 року №1/25/131;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 на підставі абз. 5 підп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” за наявності матері з ІІ групою інвалідності.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
З огляду на факт того, що його матері встановлено ІІ групу інвалідності, 15.12.2023 позивач звернувся із рапортом та переліком відповідних документів до Військової частини НОМЕР_1 щодо його звільнення на підставі абз. 5 п.п. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”. Водночас, 15.01.2024 військовою частиною було відмовлено позивачу у звільненні, посилаючись на те, що з доданих до рапорту документів не вбачається підстав для звільнення позивача.
Не погоджуючись із вищезазначеною відмовою Військової частини НОМЕР_1 , позивач був вимушений звернутися до суду задля захисту своїх прав та законних інтересів.
Під час розгляду справи від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив по справі, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що надана разом із рапортом довідка Ф-5 брата позивача - ОСОБА_2 №350/174/22/1256 від 01.11.2023 не підтверджує його службу станом на дату подання позивачем рапорту на звільнення. 
Крім того, у відзиві зазначено, що надана разом із рапортом засвідчена копія довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №839162 від 03.11.2023 не містить всіх необхідних реквізитів, зокрема, дати засвідчення копії цього документу та посади особи, яка її засвідчила. Також, додані до рапорту нотаріально завірені копії паспорту громадянина України та свідоцтва про народження позивача не містять дати їх нотаріального засвідчення. За таких обставин, на думку відповідача, позивачем не надано до військової частини на підтвердження свого права на звільнення документів, які належним чином засвідчені, а також не пред`явлено оригінали таких документів для підтвердження автентичності наданих копій документів, з огляду на що військовослужбовцю було правомірно відмовлено у звільненні.
Додатково у відзиві представник військової частини зазначив, що позивач не має правових підстав для звільнення від сплати судового збору, оскільки ним не обґрунтовано в чому саме полягає порушення його прав саме як учасника бойових дій на підставі п.13 ч.1 ст. 5 Закону України “Про судовий збір”.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 06.05.2024 у справі № 420/3494/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнив частково.
Визнав протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2024 №1/25/131 у звільненні з військової служби ОСОБА_1 .
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 15.12.2023 про звільнення його з військової служби на підставі пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” за наявності матері, як особи з інвалідністю ІІ групи, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник Військової частини НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- судом першої інстанції не було дано оцінку в чому саме позивачем було здійснено порушення під час надання відповіді позивачу, якими положеннями чинного законодавства на відповідача покладено обов`язок детально розписувати підстави свого рішення, в тому числі зазначати перелік наданих позивачем під час подання рапорту, та які з них належним чином завірені, а які не засвідчені належним чином.
- інші доводи відтворюють зміст відзиву на позовну заяву.
Позивач процесуальним правом на подання відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Обставини справи.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, згідно посвідчення серії НОМЕР_2 , та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Матір`ю позивача є ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_3 від 15.05.1990.
ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12ААГ №839162.
Згідно паспорту громадянки України серії НОМЕР_4 , дітьми ОСОБА_3 є – ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , чого відповідачем під час розгляду справи не заперечувалось.
ОСОБА_2 , брат позивача, згідно довідки форми 5 №350/174/22/1256 від 01.11.2023, виданої 297 комендатурою охорони та обслуговування Міністерства оборони України, перебуває на військовій службі у 297 комендатурі охорони та обслуговування з 15.03.2022.
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 14.11.2023, складеного представником Фонтанської сільської ради, у житлі за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 14.11.2023 фактично проживає ОСОБА_3 та її син - ОСОБА_1 .
15.12.2023 позивач подав до Військової частини НОМЕР_1 рапорт щодо його звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 підп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” за наявності матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи. До вказаної заяви позивачем було додано нотаріально завірені копії його паспорту, ідентифікаційного коду та свідоцтва про народження, паспорту його матері, довідки МСЕК, акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи, та довідки Ф5 щодо ОСОБА_2 (брата позивача).
Військова частина НОМЕР_1 листом від 15.01.2024 за вих. №1/25/131 відмовила позивачу у звільненні з військової служби, посилаючись на те, що з доданих до рапорту документів, які належним чином завірені, не вбачається підстав для звільнення.
Додатково у вищевказаному листі було зазначено, що відповідно до ч.1 ст. 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.
Не погодившись із вищевказаною відмовою у звільненні, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність у нього підстави для звільнення з військової служби, визначеної абз.5 пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII, відтак суд зробив висновок, що відповідач протиправно відмовив позивачу у звільненні із військової служби.
Отже, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною відмови Військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2024 №1/25/131 у звільненні з військової служби ОСОБА_1 .
Разом з тим, суд вважав необхідним для належного захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 15.12.2023 року про звільнення його з військової служби на підставі пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” за наявності матері, як особи з інвалідністю ІІ групи, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до Розділу І Інструкції “Про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України”, затвердженою Наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735 (далі - Інструкція), Інструкція визначає порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), а також визначає порядок контролю за його дотриманням.
Усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України “Про звернення громадян” їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.
Відповідно до ст. 15 Закону України “Про звернення громадян” органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Згідно з ч.1 ст. 20 Закону України “Про звернення громадян” звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Відповідно до Розділу ІІІ Інструкції посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.
Рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне й правильне рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів щодо поновлення порушених прав громадян.
Термін розгляду пропозицій, заяв та скарг обчислюється з дня, наступного за днем, з якого починається строк (таким днем є день їх надходження та реєстрації в органі військового управління, військовій частині), до дня направлення заявнику відповіді на його звернення. Якщо останній день терміну розгляду звернення припадає на неробочий день, то останнім днем терміну вважається перший після нього робочий день.
Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.
Звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.
Відповідь за результатами розгляду звернення обов`язково дається тим органом військового управління, військовою частиною, які його отримали і до компетенції яких входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління, командиром військової частини.
Відповідно до абз. 5 п. п. "г" п. 2) ч. 4 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону №2232-XII).
Із системного аналізу вказаних норм права апеляційний суд дійшов висновку, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.
Матеріалами справи встановлено, що 15.12.2023 позивач подав до Військової частини НОМЕР_1 рапорт щодо його звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 підп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” за наявності матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи.
Мати позивача - ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 14.11.2023, складеного представником Фонтанської сільської ради, у житлі за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 14.11.2023 фактично проживає ОСОБА_3 та її син - ОСОБА_1 .
Згідно паспорту громадянки України серії НОМЕР_4 , дітьми ОСОБА_3 є – ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , чого відповідачем під час розгляду справи не заперечувалось.
При цьому, ОСОБА_2 , брат позивача, згідно довідки форми 5 №350/174/22/1256 від 01.11.2023, виданої 297 комендатурою охорони та обслуговування Міністерства оборони України, перебуває на військовій службі у 297 комендатурі охорони та обслуговування з 15.03.2022.
Військова частина НОМЕР_1 листом від 15.01.2024 за вих. №1/25/131 відмовила позивачу у звільненні з військової служби.
Як було зазначено вище, згідно пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Для правильного тлумачення вищезазначеної норми варто звернути увагу на приписи, наявні в Українському правописі в редакції від 2019 року, який розроблений Українською національною комісією з питань правопису та затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №437 від 22.05.2019 “Питання українського правопису” (далі – Український правопис).
Згідно п.1 параграфу 165 “Скісна риска” Українського правопису скісна риска ставиться в таких позиціях: в офіційно-діловому та науковому стилях - як розділовий знак між однорідними членами речення та в інших подібних випадках у значенні, близькому як до єднального (=і), так і до розділового (=або) сполучників (з можливістю переважання в різних контекстах то одного, то іншого з цих значень).
Уживаються також комбіновані єднально-розділові сполучники і/або, рідше та/або (без відступів до і після скісної риски): порушення авторського і/або суміжних прав; “Типова освітня програма підвищення кваліфікації голів і/або членів правлінь об`єднань співвласників багатоквартирних будинків”; Війна і/або поезія? (назва газетної публікації) (приклад, наведений у правописі).
Проаналізувавши вищезазначене суд зазначає, що використовуючи скісну риску між двома сполучниками “та” і “або”, утворюється комбінований єднально-розділовий сполучник, що свідчить про можливість вибору як всіх варіантів (сполучник “та”), так і одного (сполучник “або”).
Синтаксичний розбір вказаного речення дає підстави вважати, що військовослужбовці які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема під час воєнного стану, за таких умов:
- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи (тобто, 1 або 2 умови);
- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи
Отже, сполучник «та» поєднує 1 і 2 умови, а сполучник «або» розділяє.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 140/12873/23.
З огляду на викладене, оскільки позивач у визначений законодавством спосіб реалізував своє право на звільнення з військової служби, подавши відповідний рапорт командиру військової частини НОМЕР_1  колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що наявність у позивача однієї обставини, що визначена пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII (наявність матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи), свідчить про наявність у ОСОБА_1 окремої підстави для застосування до нього приписів зазначеної норми Закону №2232-XII, а тому рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову позивачу у звільненні з військової служби є необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги.
Апелянт зосереджує увагу на тому, що суд першої інстанції не дав оцінку тому, що на копії паспорту позивача та копії свідоцтва про народження відсутня дата нотаріального засвідчення, що є обов`язковими реквізитами засвідчення копій.
Вказані доводи колегія суддів відхиляє, оскільки Військова частина НОМЕР_1 листом від 15.01.2024 за вих. №1/25/131 відмовила позивачу у звільненні з військової служби, посилаючись на те, що з доданих до рапорту документів, які належним чином завірені, не вбачається підстав для звільнення (а.с.20).
Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги, яким надано оцінку в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.05.2024 у справі № 420/3494/24 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	С.Д. Домусчі    Г.В. Семенюк