УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/10240/23 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А. 
Категорія 31 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Григорусь Н.Й., Трояновської Г.С.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/10240/23 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяна Олексіївна, про визнання договору дарування недійсним, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 26 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Воробйової Т.А. у місті Житомирі,
в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування 35/100 частин будинку АДРЕСА_1 , який укладений 13 січня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. Судові витрати покласти на відповідачів. Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат становить 1610,40 грн – сплаченого судового збору. 
Позов мотивувала тим, що їй на праві власності належить 65/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 частин цього будинку належали ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а після її смерті право власності перейшло до ОСОБА_2 . Остання, 13 січня 2023 року подарувала свою частину цього будинку ОСОБА_3 . Вважає, що цей договір дарування підлягає визнанню недійсним, так, як вона, як співвласник частки у будинку має переважне право на його викуп.
Вказувала, що земельна ділянка, площею 500 кв.м для індивідуального будівництва житлового будинку була виділена лише ОСОБА_5 , згідно з рішенням виконкому Житомирської міської ради народних депутатів №272 від 07 квітня 1964 року. Тому невідомий її статус та частки у співвласників будинку.
Крім того, оскільки не було поділу житлового будинку, то всі питання відчуження його частини є незаконними.
При розгляді її позовної заяви просила врахувати постанови Верховного Суду від 20 січня 2020 року по справі № 902/803/17, від 30 січня 2020 року по справі № 904/1093/19 від 05 лютого 2020 року по справі № 924/196/19 щодо дії принципу «jura novit curia» ( «суд знає закон»).
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 26 березня 2024 року у задоволенні позову - відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Судом розглянуто справу при неповному з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що в свою чергу призвело до невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Вважає, що не було договору дарування між відповідачами, а укладено договір купівлі-продажу. 
ОСОБА_2 фактично відчужила свою частину будинку ОСОБА_3 за 8500 доларів США. Підтвердженням цього, є оголошення від 12 грудня 2022 року про продаж 35/100 частин вказаного житлового будинку. Але вона, як співвласник частини спірного будинку, має переважне право на придбання його частки, яка відчужується іншим співвласником.
Також судом не взято до уваги, що не визначено статус земельної ділянки під будинком, не було його поділу, то всі питання відчуження неіснуючої частини цього житлового будинку є вочевидь незаконними, а тому договір дарування підлягає безумовному визнанню недійсним.
Крім того, зазначає, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 – адвокат Кирильчук І.В. та представник ОСОБА_3 – адвокат Янчук М.О. апеляційну скаргу не визнали, просили відмовити у її задоволенні із тих підстав, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, яке ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 жовтня 2008 року, яке видане державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 належить на праві власності 65/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 18 -19).
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 серпня 2022 року, ОСОБА_2 стала спадкоємцем і відповідно власником спадкового майна, а саме 35/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 135 на звороті). 
У подальшому вказана адреса була змінена, на АДРЕСА_1 , що сторонами не заперечується ( том 1 а.с. 87).
Відповідно до копії Договору дарування частини житлового будинку від 13 січня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частини житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_2 35/100 ід. частин житлового будинку АДРЕСА_1 подарувала ОСОБА_3 (том 1 а.с. 73).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що наявні передбачені чинним законодавством підстави для визнання договору дарування недійсним.
Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду враховуючи наступне.
Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
Цивільним кодексом України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ( стаття 202, частина 1 статті 203 ЦК України).
Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно положень частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
 За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина 1 статті 717, частина 1 статті 718, частина 2 статті 719, частина 1 статті 722 ЦК України).
Згідно положень статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Судом першої інстанції встановлено, що оспорюваний правочин укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено, тобто він відповідає вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами, між сторонами договору не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування.
ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що сторони договору дарування – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли свідомо, з метою приховати інший правочин, та мали на меті укладення саме договору купівлі-продажу, а не договору дарування.
Доводи апеляційної скарги щодо удаваності правочину і фактичного укладення відповідачами договору купівлі продажу частини житлового будинку із посиланням на копію фотознімку оголошення від 12 грудня 2022 року про продаж 35/100 частин вищевказаного житлового будинку ОСОБА_2 за 8500 доларів США, є неприйнятними, оскільки у матеріалах справи відсутні докази оплатності правочину, а також докази, які б беззаперечно підтверджували, що надане позивачем оголошення стосується саме спірного майна.
Також колегія суддів зазначає, що не доведено і не встановлено наявність помилки сторони чи сторін правочину при укладанні оспорюваного договору дарування частини житлового будинку.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги та посилання щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у ній, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 26 березня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                Судді

Повний текст постанови складений: 01 серпня 2024 року.