Справа № 308/18313/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       25 липня 2024 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Кожух О.А., Собослоя Г.Г. 
з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.,         розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2023 року у складі судді Голяни О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в :
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 , який є студентом денної форми навчання, у період з 02.03.2022 по 20.09.2023 був незаконно призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період, приймав участь у бойових діях для відбиття агресії російської федерації проти України.
У зв`язку з незаконним призовом на військову службу позивачу було завдано моральної шкоди, яка виразилася у негативних емоціях та переживаннях з приводу незаконного призову, як наслідок порушення звичного способу життя, що призвело до втрати сну, постійних головних болів, підвищеної нервозності, зокрема, страху спілкування з органами державної влади, а також можливості відрахування з навчального закладу, що унеможливить пошук гідної праці.
Посилаючись на дані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 за рахунок його державних асигнувань на користь позивача 100 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
31 жовтня 2023 року позивачем подано уточнену позовну заяву, у якій він остаточно просив стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 за рахунок його державних асигнувань на користь ОСОБА_1 700 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
22 листопада 2023 року ОСОБА_1 подано до суду нову редакцію позовної заяви, в якій останній, визначивши відповідачами ІНФОРМАЦІЯ_3 , Державне казначейство України, просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 700 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати по справі.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 01 грудня 2023 року, враховуючи, що у судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Лихачов Р.Б. просив суд подану ним нову редакцію позовної заяви розцінити як клопотання про заміну первісного відповідача та залучення співвідповідача, судом першої замінено в цивільній справі №308/18313/23 первісного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 на належного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 . Залучено до участі в цивільній справі №308/18313/23 співвідповідача Державну казначейську службу України.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково. Стягнуто з з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50 000 гривень 00 копійок в якості відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що, судом першої інстанції не встановлено доказів наявності передбачених статтями 23, 1167 ЦК України підстав відшкодування відповідачем моральної шкоди. Так, апелянт вказує, що твердження позивача щодо можливості його відрахування з навчального закладу через тривалу відсутність на лекціях не відповідає дійсності, оскільки Харківська області перебувала у зоні бойових дій, а тому тривалий час Харківський національний автомобільно-дорожній університет не здійснював своєї діяльності, відтак позивач з об`єктивних причин не міг здійснювати навчання та здобуття освіти. Стверджує, що судом першої інстанції не встановлено, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що останнім було надано ІНФОРМАЦІЯ_5 документи на підтвердження його навчання в Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті та наявності у нього права на відстрочку від мобілізації під час дії воєнного стану, обов`язок про повідомлення та надання яких покладається на позивача. Звертає увагу, що твердження позивача про негативний вплив на його здоров`я через постійний стрес під час розмови з представниками ІНФОРМАЦІЯ_6 з приводу реалізації його права на відстрочку та тривалим ігноруванням його прав не відповідає дійсності, оскільки спілкування з працівниками територіального центру відбувалося протягом лише однієї доби, а саме у процесі мобілізації та направлення до військової частини – 02.03.2022. Зазначає, що після призову на військову службу за мобілізацією та до звільнення з військової служби у вересні 2023 року, позивач не мав жодних відносин з посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_6 , а відтак останні не могли спричинити позивачу шкоди та моральних страждань.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Врахувавши, що з рішення Закарпатського окружного суду від 21.03.2023 вбачається, що позивач відповідно до заяви від 04.03.2023 сам просив призначити його для проходження військової служби, а рапорт про звільнення подав лише 16.07.2022, тобто у вказаному періоді позивач не заперечував проти мобілізації; захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України являється конституційним обов`язком громадян України; під час проходження служби позивач отримував забезпечення військовослужбовця, а також грошове забезпечення; наявність судового рішення, яким встановлено протиправність призову відповідача, саме по собі також є певною сатисфакцією для позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 50 000 гривень моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, N 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Згідно з п.7 ч.3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).
Відповідно до п.п. 1, 2 ч.6 ст.19 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (частина друга статті 274 ЦПК України).
Предметом спору у цій справі є відшкодування моральної шкоди.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем первісно було визначено розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, у сумі 100 000 грн.
Враховуючи наведене, Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою від 26 жовтня 2023 року відкрив провадження у цій справі та призначив її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
31 жовтня 2023 року позивачем подано уточнену позовну заяву, у якій ним збільшено розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, до 700 000 гривен.
Відповідно до ч.5 ст.274 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.
Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження. Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.
У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України).
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року - 2684 грн.
Таким чином, на час подання уточненої позовної заяви, в якій позивачем збільшено розмір позовних вимог, у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує 671 000 гривень.
Разом з тим, суд першої інстанції помилково розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження, не звернувши увагу на те, що після збільшення позивачем розміру позовних вимог (до 700 000 грн.) дана справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
З огляду на зазначені порушення норм процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Вирішаючи спір по суті, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/4323/22 від 21.03.2023, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.08.2023 (а.с.21-25), визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо призову під час мобілізації ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ №58 від 02.03.2022 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації резервіста військовозобов`язаного ОСОБА_1 , який призваний та направлений до військової частини НОМЕР_1 згідно п.4 додатку №26 до списків військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової частини НОМЕР_1 . Визнано протиправним та скасовано підпункт 1.27 п.1 наказу командира військової частині НОМЕР_1 від 02.03.2022 №7 щодо призначення та зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 17.06.2022 про звільнення з військової служби та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду, наведених в мотивувальній частині рішення суду (а.с.26-31).
У вказаному рішенні судом встановлено, що ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин був студентом 4 курсу механічного факультету Харківського національного автомобільно-дорожнього університету, що підтверджується довідкою №27/98902 від 26.08.2022 та студентським квитком (а.с.29).
Крім цього, даним рішенням встановлено, що 02 березня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_4 року був виданий наказ №58 “Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації”, відповідно до п.4 додатку №26 вказаного наказу, ОСОБА_1 внесено до списку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 направлених до Військової частини НОМЕР_2 - 02.03.2022, а наказом Командира військової частини НОМЕР_1 від 02 березня 2022 року №7, позивача призначено та зараховано до списків особового складу військової частини на посаду - кулеметника першого стрілецького відділення третього стрілецького взводу третьої стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , ВОС – 101 (а.с. 29).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є студентом денної форми навчання у Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті, то в порушення абзаців 4, 5 статті 1, абзаців 1, 2 частини 2 статті 23 Закону № 3543-ХП, статті 1 Закону України “Про оборону України”, частини 6 статті 2, абзацу 1 частини 1 статті 39 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, Указу № 64/2022, Указу № 65/2022 та підпункту 1 пункту 252 Положення № 1153/2008 він був незаконно призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій службі) №263 від 20.09.2023 на підставі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду по справі №260/4323/22 від 21.03.2023 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду №260/4323/22 від 31.08.2023 скасовано підпункт 1.27 пункт 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02 березня 2022 року № 7 (а.с.13-14).
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу, визначені у статтях 1173, 1174 ЦК України, за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до загальних підстав відшкодування шкоди, передбачених частиною другою статті 1167, статтями 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб.
Частиною першою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.5 ст.23 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абз.2 ч.3 ст.23 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, де, зокрема, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (справа «Рисовський проти України» рішення від 20 жовтня 2011 року пункти 86, 89, справа «Антоненков та інші проти України» рішення від 22 листопада 2005 року пункт 71).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про завдання моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 227/2918/19 Верховний Суд зазначив, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У справі, яка переглядається позивач стверджує, що внаслідок протиправних дій відповідача його було незаконно призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період, чим йому було завдано моральної шкоди, яка виразилася у негативних емоціях та переживаннях з приводу незаконного призову, як наслідок порушення звичного способу життя, що призвело до втрати сну, постійних головних болів, підвищеної нервозності, зокрема, страху спілкування з органами державної влади, а також можливості відрахування з навчального закладу, що унеможливить пошук гідної праці.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність – це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Отже, порушення законних прав позивача, яке полягає у незаконному призову позивача на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, що встановлено преюдиційним рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/4323/22 від 21.03.2023 згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню.
Таким чином, матеріалами справи доведено, що призов позивача на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період відповідач здійснив незаконно. Порушення законних прав позивача призвело до: стресової ситуації, втрати нормальних життєвих зв`язків, порушення звичного способу життя, що призвело до втрати сну, постійних головних болів, підвищеної нервозності, зокрема, страху спілкування з органами державної влади, і вищевказані незаконні дії відповідача безпосередньо знаходяться у причинно – наслідковому зв`язку з душевними стражданнями та переживаннями, які зазнав позивач внаслідок його незаконного призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, зарахування до списків особового складу військової частини, що є підставами для відшкодування моральної шкоди.
Специфіка даних правовідносин свідчить про те, що сам факт незаконного призову позивача під час мобілізації завдав йому страждань, це призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру.
При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема,  рішення від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України», де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.
Крім цього, суд наголошує, що виходячи із загальних підстав відповідальності за завдану моральну шкоду в правовідносинах по її відшкодуванню встановлюється «презумпція заподіяння моральної шкоди», а особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини (абзац 3 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року.
Тобто в даних правовідносинах саме на відповідача, а не на позивача покладається обов`язок по доведенню відсутності факту заподіяння моральної шкоди, у зв`язку із чим узагальнені доводи апеляційної скарги про недоведення позивачем жодним належним та допустимим доказом того факту, що наслідками його призову за мобілізацією стало переживання великого нервового шоку, повна втрата сну на тривалий час, постійні головні головні болі, страх спілкування з органами влади, колегією суддів не приймаються.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведення позивачем належними та допустимими доказами, що останнім було надано ІНФОРМАЦІЯ_5 документи на підтвердження його навчання в Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті та наявності у нього права на відстрочку від мобілізації під час дії воєнного стану, обов`язок про повідомлення та надання яких покладається на позивача, не заслуговують на увагу, оскільки факт незаконного призову позивача на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, встановлений преюдиційним рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/4323/22 від 21.03.2023, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.08.2023, а тому не є предметом доказування у контексті спірних правовідносин.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції.
З огляду на викладене, колегія суддів, враховуючи, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України являється конституційним обов`язком громадян України та отримання позивачем під час проходження служби забезпечення військовослужбовця, наявність судового рішення, яким встановлено протиправність призову позивача, що саме по собі також є певною сатисфакцією для нього, беручи до уваги тривалість вимушених змін у житті позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень є достатнім для компенсації спричинених позивачу моральних страждань.
Апеляційний суд зазначає, що особливість даних правовідносин свідчить, що саме держава має відшкодовувати шкоду, завдану позивачу і вона повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381–384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 – задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2023 року – скасувати.
Позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Стягнути з з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок в якості відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 02 серпня 2024 року.
Головуючий:                                      
Судді: