ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/7662/21                                        Головуючий суддя І інстанції Зелінська  І. В.
Провадження № 22-ц/818/2081/24                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: страхування, з них

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року                                                                                       м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого                Яцини В.Б.,
суддів колегії               Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ПАТ "Страхова група "ТАС" – адвоката Сечка Сергія Володимировича на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року, по цивільній справі №641/7662/21, за позовом ПАТ "Страхова група "ТАС" до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, третя особа Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа Гарант»,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2021 року Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення у порядку суброгації в межах фактично виплаченого ним страхового відшкодування  шкоди, завданої внаслідок ДТП різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка була здійснена позивачу у інтересах відповідача Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа Гарант»
Позовна заява мотивована тим, що 17.06.2020 року в м. Харкові на перехресті вул. Дерев`янка та вул. Космонавтів сталася ДТП за участю автомобіля «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Renault», д.н.з. НОМЕР_2 . На момент спричинення шкоди діяв договір добровільного страхування наземного транспорту №А505275 від 17.03.2017 року та витяг №FO496956 від 11.12.2019 року, укладеного ПрАТ «СК «ТАС» щодо автомобіля «Renault», д.н.з. НОМЕР_2 . 
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.07.2020 року водія ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Потерпіла внаслідок ДТП особа - страхувальник за договором добровільного страхування наземного транспорту №А505275 від 17.03.2017 року та витягом №FO496956 від 11.12.2019 року звернувся до позивача з заявою про ДТП, яка була розглянута, та позивачем було здійснено потерпілій особі виплату страхового відшкодування за пошкоджений автомобіль «Renault», д.н.з. НОМЕР_2 в розмірі 94731,04 грн. та 13350 грн., а всього 108081,04 грн..
На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як власника автомобіля «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ТДВ «СК «Альфа -Гарант» за договором обов`язкового страхування наземного транспорту за полісом №131364189.
Позивач звернувся до ТДВ «СК «Альфа -Гарант» з претензією на суму сплаченого страхового відшкодування, однак ТДВ «СК «Альфа - Гарант» здійснило виплату лише в розмірі 73424,29 грн. в межах ліміту відповідальності та з урахуванням зносу.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник позивача – адвокат Сечка С.В. в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Вказав, що висновки яких дійшов суд першої інстанції не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.
Зазначив, що оскільки автомобіль «Renault», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , відповідно до п.3 додатку №1 до договору добровільного страхування наземного транспорту № А505275 від 17.03.2017 передбачає, що транспортний засіб використовується в режимі ТАКСИ, то ТЗДВ «СК Альфа-Гарант» у відповідності до приписів ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та п.7.39 Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», здійснило виплату страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту зносу автомобіля «Renault», д.н.з. НОМЕР_2 у розмірі 73424 грн 29 коп.
Посилається на правові висновки щодо застосування ст. постанову ВС від 10.07.2018 у справі № 922/1436/17.
Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у частині першій статті 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомлення учасників справи. 
Згідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
У статті 263 ЦПК визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав наступні мотиви свого рішення.
У статті 979 ЦК України вказано, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно ст. 29 цього Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до 7_12/pravo1/T030435.html?pravo=1#844297" title="Цивільний кодекс України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003">статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Такий правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ТДВ «СК «Альфа - Гарант», а розмір завданих позивачу збитків не перевищує ліміту відповідальності за дійсним полісом обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, документів, на підставі яких ТДВ «СК «Альфа -Гарант» здійснило розрахунок суми страхового відшкодування та виплатило ПрАТ «Страхова група «ТАС» лише 73424,29 грн. матеріали справи не містять.
Таким чином, доводи позивача про те, що ТДВ «СК «Альфа-Гарант» було зменшено суму страхового відшкодування на суму розрахованого зносу ТЗ не знайшли підтвердження під час розгляду справи.
За таких обставин, враховуючи наявність у ТДВ «СК «Альфа -Гарант» обов`язку відшкодувати позивачу збитки, які були завдані відповідачем у зв`язку із ДТП, а позивач такої вимоги не заявив, то суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не відповідають обставинам справи, здійсненні з порушенням норм цивільного процесуального та матеріального права.
Договір страхування – це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття 16 Закону України «Про страхування»).
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок – подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
У статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно із статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України).
У разі наявності юридичних фактів, передбачених статтею 993 ЦК України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну «перехід» означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно – від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок, що «стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та                                   стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у                                       статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».
До таких висновків щодо змісту згаданих норм права дійшла КЦС ВС у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 757/48467/21, провадження № 61-10924св22.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17.03.2017 року між позивачем та ТОВ «УЛФ ФІНАНС» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, за яким застраховано майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією автомобіля «Renault», д.н.з. НОМЕР_2 . 
17.06.2020 року в м. Харкові на перехресті вул. Дерев`янка та вул. Космонавтів сталася ДТП за участю автомобіля «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Renault», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.07.2020 року водія – відповідача у цій справі ОСОБА_1 з наведених підстав було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно до вказаної норми ч. 6 ст. 82 ЦПК України вказані обставини ДТП щодо вини відповідача ОСОБА_1 , який в результаті порушення ПДР під час керування автомобілем «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем «Renault», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, які були встановленні чинною постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.07.2020 у справі про адміністративне правопорушення № 638/8884/20, - мають преюдиціальне значення по даній справі та не підлягають повторному доказуванню.
Власник пошкодженого транспортного засобу «Renault», д.н.з.  НОМЕР_2 , звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
На підставі Страхового акту №16200/01/920 від 24.07.2020 року позивач на виконання умов договору виплатив суму страхового відшкодування у розмірі 94731,04 грн., що підтверджується платіжним дорученням №113789 від 28.07. 2020 року, а також на підставі Страхового акту №20223/01/920 від 10.09.2020 року- суму страхового відшкодування у розмірі 13350 грн., що підтверджується платіжним дорученням №124112 від 14.09.2020 року, а всього на суму 108081,04 грн..
На час пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як власника автомобіля «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ТДВ «СК «Альфа -Гарант» за договором обов`язкового страхування наземного транспорту за полісом серії ЕР/131364189, страхова сума за шкоду життю та здоров`ю складає 260000 грн., страхова сума за шкоду майну -130000 грн., розмір франшизи – 0 грн..
Позивач звернувся до ТДВ «СК «Альфа -Гарант» з претензією на суму сплаченого страхового відшкодування, однак ТДВ «СК «Альфа - Гарант» здійснило виплату лише в розмірі 73424,29 грн.
Таким чином, різниця між фактичним розміром матеріальної шкоди та страховою виплатою, яка була виплачена позивачу становить 34656,75 грн., яка до цього часу не відшкодована.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», з урахуванням правових висновків, які були висловлені у згаданій вище постанові КЦС ВС від 28 червня 2023 року у справі № 757/48467/21, провадження № 61-10924св22 до ПАТ "Страхова група "ТАС" після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Однак, всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції у контексті наведених норм матеріального права та правових висновків щодо їх змісту, які були висловлені у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 757/48467/21, провадження № 61-10924св22, помилився з тим, що тягар доведення розміру страхового відшкодування, яке було здійснене третьою особою в інтересах відповідача на підставі відповідного договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності покладається на позивача. У цій справі позовні вимоги про стягнення суми у порядку суброгації позивач доводить факт сплати страхового відшкодування в інтересах потерпілій особі та недостатнього відшкодування цієї суми страховою компанією, що застрахувала цивільну відповідальність відповідача, який є винуватий у скоєнні ДТП та завдання матеріальної шкоди власнику застрахованого позивачем автомобіля (різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка згідно норми ст. 1194 ЦК України покладається на особу, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у порядку її субсидіарної відповідальності за завдану шкоду), а відповідач у даному випадку має доводити свої заперечення щодо недостатнього розміру сплаченого у його інтересах страхового відшкодування. 
Суд правильно встановив, що різниця між фактичним розміром матеріальної шкоди та страховою виплатою, яка була виплачена позивачу становить 34656,75 грн., яка до цього часу не відшкодована.
Відповідно до ст.ст. 202, 204 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідач не спростував законність вказаних виплат страхових компаній - позивача та відповідача.
При цьому суд помилково не застосував у даній справі норму ст. 29 Закону України ”Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2005, № 1, ст.1), яка передбачає, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Суд першої інстанції також не звернув уваги, що згідно умов п. 3.3 договору добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 «Правильне КАСКО» 090.09.01., укладеного 17 березня 2017 року автомобіль «Renault», д.н.з. НОМЕР_2 був застрахований як комерційний та перебував у прокаті (а.с. 5). 
Відповідно до п.п. «ґ» п. 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затв. Наказ МЮ України, Фонду державного майна України 24.11.2003  № 142/5/2092 (у редакції від 24.07.2009 № 1335/5/1159), Зареєстровано в МЮ України 24 листопада 2003 р. за № 1074/8395) зазначено, що винятками стосовно неврахування зносу для нових складників та складників КТЗ, який при вищевказаних умовах експлуатації у прокаті (у режимі таксі, що передбачає надання послуг з перевезення пасажирів та їхнього багажу в індивідуальному порядку, пунк 4 у таблиці 4 додатка 4 до цієї Методики) з урахуванням дати виробництва, яка не перевищувала 7 років на дату ДТП, для потерпілого легкового автомобіля, виробленого поза межами СНД, приймається не нуль, а 10.

Суд першої інстанції вказаних обставин не з`ясував, та не взяв до уваги, що відповідач не спростував належними і допустимим доказами підстави та розмір заявленої у порядку суброгації для стягнення відшкодування в сумі 34656,75 грн., яка узгоджується з вищевказаними нормами п.п. «ґ» п. 7.39 Методики та норми ст. 29 Закону України ”Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”. Внаслідок цього суд першої інстанції помилково вважав недоведеними підстави позову про стягнення з відповідача на користь позивача у порядку суброгації різниці між відшкодованої позивачем фактичним розміром шкоди, завданої потерпілій внаслідок ДТП особі, і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яке була сплачена позивачеві в інтересах відповідача третьою особою - Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа Гарант». 
Тому колегія суддів вважає, що позов є доведений і порушене право позивача на отримання заявленої у позові суми підлягає захисту, наведені з цього приводу доводи скарги, які спростовують висновки суду, знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.
Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд помилився із застосуванням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого ухвалив помилкове рішення, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду та ухвалю нове – про задоволення позову повністю.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, відповідач має відшкодувати позивачу понесені позивачем судові витрати: судовий збір за подачу позовної заяви до суд першої інстанції 2270 грн. (а.с. 3) та скарги до суду апеляційної інстанції 3405 грн. (а.с. 181), а всього: 5 675 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" – адвоката Сечка Сергія Володимировича – задовольнити.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року,– скасувати.
Позов Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" (код ЄДРПОУ 30115243) у порядку суброгації 34656 (тридцять чотири тисячі шістсот п`ятдесят шість) гривень 75 коп. виплаченого страхового відшкодування, та 5 675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень - у порядку відшкодування понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено         19 липня 2024 року.
Головуючий суддя                                                                 В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                     Ю.М. Мальований.

                                                                       О.В.Маміна.