Справа № 156/604/24  Провадження №33/802/589/24 	Головуючий у 1 інстанції:Малюшевська І. Є. 	
	Доповідач: Денісов  В. П.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 року                                                                 місто Луцьк

Суддя Волинського апеляційного суду Денісов В.П., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 , її захисника – адвоката Колодійчук Н.В., розглянувши в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника на постанову судді Іваничівського районного суду Волинської області від 05 серпня 2024 року щодо ОСОБА_1 ,
В С Т А Н О В И В:
Оскаржуваною постановою  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та призначено їй стягнення у виді штрафу 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп..
ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що вона 18.05.2024 о 21:28 год в сел. Іваничі на вул. Дружби, керувала транспортним засобом VOLKSWAGEN GOLF д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився в передбаченому законом порядку в медичному закладі та підтверджується позитивним висновком медичного закладу № 54 від 18.05.2024. 
Таким чином остання порушила п.2.9 (а) Правил дорожнього руху та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.
Не погодившись із постановою судді, захисник Колодійчук Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржувана постанова винесена без повного та всебічного з`ясування обставин у справі, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Захисник вказує на небезперервність відеозаписів з бодікамер працівників поліції, що на її переконання є істотним порушенням процедури проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Також апелянт вважає недопустимим доказом направлення на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, оскільки час зазначений у ньому не відповідає часу, який зафіксований на відеозаписі з бодікамери працівника поліції.
Крім того, захисник не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності в діях ОСОБА_1 крайньої необхідності, адже остання сіла за кермо автомобіля для того аби поїхати в правоохоронні органи із заявою про втрату її сином сумки.
На підставі зазначеного, апелянт просить оскаржувану постанову скасувати, прийняти нову, якою провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 та її захисника, які підтримували апеляційну скаргу і просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, доходжу висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Згідно приписів ст.245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Положеннями ст.280 КУпАП регламентовано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.
З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити з положень ст.251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд, з урахуванням вимог ст.252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Вказаних вимог закону суд першої інстанції, розглядаючи матеріали про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , дотримався.
Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, повністю підтверджується наявними у справі доказами. 
Зокрема, її вина стверджується: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 002216 від 18 травня 2024 року (а.с.1); актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с.6); направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с.4); висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 54 (а.с.5); актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 54 (а.с.47); відеозаписами з бодікамер працівників поліції (а.с.10), а також іншими матеріалами справи.
Апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч.1 ст.251, ст.252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам, які у своїй сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, яке ставиться їй у провину.
В апеляційній скарзі захисник не заперечує факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом 18 травня 2024 року о 21:28 год в сел. Іваничі на вул. Дружби, однак зазначає про недоведеність її вини у вчиненні адміністративного правопорушення, яке ставиться їй у провину, зокрема, посилається про недопустимість ряду доказів, а саме відеозапису з бодікамери працівника поліції та направлення на огляд водія транспортного засобу.
Однак, на переконання апеляційного суду, наявні в матеріалах справи відеозаписи події відповідають вимогам ст.251 КУпАП, згідно якої доказом є показання технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.
Так на відеозаписах №…8059 та №…7748 зафіксовано рух транспортного засобу VOLKSWAGEN GOLF д.н.з. НОМЕР_1 , його зупинку та вихід ОСОБА_1 із-за водійського місця (а.с.10).
З відеозапису № ...0010, ...0011 та …0012 вбачається, що працівниками поліції було озвучені виявлені у ОСОБА_1 ознаки сп`яніння, а саме запах алкоголю з ротової порожнини, запропоновано їй пройти огляд на стан сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, на що остання відмовилася (відеозапис №…10, 21:33 год) та, у свою чергу, виявила бажання пройти вказаний огляду в медичному закладі, проведений огляд в медичному закладі за допомогою приладу «Драгер», результат якого є позитивний, а саме 0,64‰ (відеозапис № …0011), також поліцейськими роз`яснено порушнику права і обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП (а.с.10).
Таким чином, долучені до матеріалів справи відеозаписи надають можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, оскільки ним зафіксовані реальні дані, які не носять суб`єктивного характеру та дозволяють відновити послідовність подій, що дійсно відбулися, не можуть бути спростовані та мають істотне значення для розгляду справи. 
Відсутність безперервного відеозапису, на що посилається апелянт, жодним чином не спростовує висновків суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки апелянт не довів, що події чи обставини, які відбулися поза відеозаписом спростовують вину її підзахисної у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення.
З огляду на наведене, дослідженні файли не викликають сумніву у достовірності відображених на них подій та у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами свідчать про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Виходячи зі змісту вказаних відеозаписів, дії працівників поліції при проведенні огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 відповідали вимогам Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» та вимогам ст.266 КУпАП.
Також враховуючи зазначене, місцевий суд правильно встановив обставини справи та зазначив в оскаржуваній постанові, що ОСОБА_1 на місці зупинки транспортного засобу відмовилася від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння за допомогою спеціального пристрою «Драгер».
У свою чергу, посилання захисника на розбіжність у часі на відеозаписах з бодікамери та часі вказаному в направленні водія на огляд, жодним чином не спростовує висновків суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та не спростовують вину останньої у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення.
Відповідно до ст.268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи розгляд справи неодноразово відкладався з різних причин, у тому числі і з причин подання клопотання зі сторони захисту про відкладення (а.с.23, 30). 
Також в оскаржуваній постанові суд вказав, що ОСОБА_1 надала пояснення щодо події та обставин справи, вказане не заперечується захисником.
Слід зауважити, що інтереси ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляв професійний захисник – адвокат Колодійчук Н.В.
Таким чином, враховуючи вказане вище, відсутність поважних причин неприбуття ОСОБА_1 в судове засідання 05.08.2024, суддею прийнято вичерпні міри про своєчасність розгляду справи в межах строків передбачених ст.38 КУпАП та повідомлення про це учасників справи.
Враховуючи принцип судочинства, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд може провести розгляд справ за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки безпідставне умисне затягування справи нівелює завдання КУпАП, яким є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги доправ, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 КУпАП).
Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку скаржник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
Таким чином, з доводами, які викладені в оскаржуваному судовому рішенні, про можливість розгляду справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, повністю погоджується і апеляційний суд та жодних порушень права ОСОБА_1 на справедливий суд, судом першої інстанції допущено не було. Крім того, права та інтереси ОСОБА_1 в судовому засіданні представляла її захисник – адвокат Колодійчук Н.В. (а.с.68-72).
Слід відмітити, що з акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 54 убачається, що під час огляду сама ОСОБА_1 повідомила, що о 13:00 год вживала пиво (а.с.47 зворот п.16 Акту).
Отже, під час огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 підтвердила, що в день огляду вживала о 13 год 00 хв алкогольні напої, а саме пиво.
Тому суд апеляційної інстанції не приймає твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 перед тим як сісти за кермо приймала заспокійливі лікарські засоби – барбовал та валеріанку, так як дані твердження жодним чином не спростовують медичного висновку про перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння – 0,64‰, який підтверджує її пояснення про вживання пива о 13 год 00 хв.. 
Доводи захисника про те, що адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було вчинене в стані крайньої необхідності, що за ст.17 КУпАП є обставиною, яка виключає адміністративну відповідальність, на думку апеляційного суду, є безпідставними.
Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Згідно з приписами ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто, для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека, за даних обставин, не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Так, в постанові від 21 грудня 2018 року, в справі № 686/5225/17, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте, визначальним має бути об`єктивний критерій.
Такі доводи сторони захисту вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Місцевий суд, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , встановив, що місце розташування відділення поліцейської діяльності АДРЕСА_1 знаходиться поблизу місця проживання ОСОБА_1 – АДРЕСА_2 , а тому ОСОБА_1 могла дістатись по відділення поліції пішки, а не керувати автомобілем.
Тому суд першої інстанції не побачив у діях ОСОБА_1 крайньої необхідності. 
З такими висновками місцевого суду погоджується і суд апеляційної інстанції. 
Апеляційний суд критично відноситься до таких доводів апелянта, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів про прийняття ОСОБА_1 інших способів відновити свої порушені інтереси, не прибігаючи до керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, стороною захисту не надано.
Слід зауважити, що отримуючи посвідчення водія, яке надає право на керування транспортними засобами, ОСОБА_1 фактично взяла на себе обов`язок знати і неухильно дотримуватись вимог Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху, тобто на останню, як на водія транспортного засобу, яке визнано законодавством джерелом підвищеної небезпеки, покладено обов`язок неухильно дотримуватись правил дорожнього руху.
Таким чином, всупереч доводам апеляційної скарги, судом першої інстанції взято до уваги та надано належну оцінку всім доказам, які містяться в матеріалах справи, здобутим у відповідності до вимог закону та які є достатніми для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, яке ставиться їй у провину.
Проаналізувавши зібрані й досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважаю, що винність  ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, є повністю доведеною належними та допустимими доказами в розумінні ст.251 КУпАП, які містяться в матеріалах справи. 
При накладенні на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП, місцевий суд врахував фактичні обставини справи, дані про особу порушника та обґрунтовано застосував безальтернативне адміністративне стягнення у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.
Підстав для скасування постанови судді та закриття провадження у даній справі з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає. 
На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу захисника Колодійчук Н.В. – залишити без задоволення, а постанову судді Іваничівського районного суду Волинської області від 05 серпня 2024 року щодо ОСОБА_1 – без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського
апеляційного суду                                                                 В.П. Денісов