Справа № 159/4361/23 	Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л. 	
Провадження № 22-ц/802/695/24  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
27 червня 2024 року                                                                         місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
У серпня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Вимоги обґрунтовані тим, що 15.12.2021 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір. Сума кредиту складає 21000 грн. Строк кредиту 30 днів. Дата повернення кредиту – 14.01.2022. Відповідач кредит з відсотками не повернув. 18 квітня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» був укладений договір факторингу № 18.04/23-Ф, за умовами якого до позивача перейшло право грошової вимоги за вказаним кредитним договором. Станом на 03.08.2023 заборгованість відповідача за договором становить 49329 грн, з яких: сума кредиту – 21000 грн, сума процентів за користуванням кредитом – 28329 грн. Позивач просить стягнути з відповідача в його користь заборгованість за кредитним договором та судові витрати у справі.        
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2024 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» заборгованість за кредитним договором в розмірі 49329 (сорок дев`ять тисяч триста двадцять дев`ять) гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» у відшкодування понесених ним витрат на сплату судового збору 2147 (дві тисячі сто сорок сім) грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» у відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу 3000 (три тисячі) грн.
В решті вимог відмовлено.
Колегія суддів звертає увагу, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не є позовною вимогою, а тому відшкодування їх частково не може вважатися, що суд задовольнив частково позовні вимоги.
Не погоджуючись з рішенням суду,представник відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову в частині процентів за користуванням кредитом поза межами строку кредитування в розмірі 27132 гривень.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.
Матеріалами справи встановлено, що15.12.2021 між ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 був укладений Договір № 5222263 про надання споживчого кредиту (далі – «Договір») (а.с.37-46).
Договір укладений в електронному вигляді.
Відповідно до п.1.3. Договору, сума кредиту складала 21000 грн. (а.с.37).
Відповідно до п.1.4. Договору, строк кредиту 30 днів. Дата повернення кредиту – 14.01.2022 (а.с.37).
Розділом 4 Договору передбачені умови пролонгації строку кредиту. (а.с.38).
Відповідно до п.1.5.1 Договору, стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день. Цим же пунктом передбачені умови застосування такої ставки (а.с.37).
Відповідно до п.1.5.2 Договору, знижена процентна ставка становить 0,19 % в день. Цим же пунктом передбачені умови застосування такої ставки (а.с.37).
Факт отримання відповідачем кредиту відповідно до Договору підтверджений листом ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ», яка проводила операцію по перерахуванню відповідачу 21000 грн. за договором з ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА» (а.с.9-10).
Відповідно до картки обліку договору відповідач не здійснював оплати за Договором (а.с.56-68) і будь – яких доказів повернення ним бодай частини кредиту та відсотків за ним не надав.
Підпунктом 3 п.5.1. Договору передбачено, що ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача (а.с.38).
Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
18 квітня 2023 року між ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» був укладений договір факторингу № 18.04/23-Ф, відповідно до умов якого ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА» відступило останньому право грошової вимоги до відповідача за Договором (а.с.22-28).
Згідно з п.1.2 договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості та набуває відповідні права вимоги.
Сторони підписали Акт прийому-передачі Реєстру боржників за договором факторингу № 18.04/23-Ф 18.04.2023 року (а.с.26).
Таким чином, до позивача перейшло право стягнення з відповідача основної суми боргу – 21000 грн та відсотків за ним – 28329 грн, всього 49329 грн, відповідно до витягу з реєстру боржників (а.с.28).
Позивач додав усі необхідні докази до позовної заяви, а також у строк, встановлений судом в ухвалі від 26.02.2024 року про скасування заочного рішення, тому докази подані ним своєчасно.
Позивач формував позовну заяву і додаток до неї у системі «Електронний суд», подані в такий спосіб електронні копії документів вважаються належним чином засвідченими. Відповідач не довів, що надані позивачем копії документів не мають оригіналу або оригінали документів не відповідають їх копіям.
Попри заперечення відповідача, позивач довів, що Договір між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладений належним чином і має наслідком покладені на останнього цивільно-правові зобов`язання.
15.12.2021 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства був укладений електронний Договір № 5222263 про надання споживчого кредиту.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно положень ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
У справі № 561/77/19 від 16.12.2020 р. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України.) Абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України). Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі».
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 р. у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 р. у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 р. у справі №127/33824/19.
Згідно ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції на момент укладення договору:
«Якщо відповідно до акта цивільного законодавства чи за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.»
Договір № 5222263 підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «M918231», який був власноручно введений відповідачем для електронного підпису. Зазначений підпис підтверджує, що відповідач ознайомився та погодився з усіма умовами договору. Отже, сторони погодили усі істотні умови та уклали в належній формі кредитний договір.
Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12.01.2021 р. дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами».
Відповідно до ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідач, оформлюючи кредитний договір, заходить на Веб-сайт ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» https://www.creditplus.ua, реєструється та створює електронний кабінет, в якому йому надходить текст Кредитного договору та де він має змогу ознайомитись з Правилами, Паспортом споживчого кредиту, інформацією передбаченою частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом тощо. Таким чином, Відповідач має примірник оригіналу кредитного договору та паспорту споживчого кредиту. Доступ до особистого кабінету клієнта має тільки Відповідач.
Таким чином, відповідач за допомогою електронних засобів, доступ до яких був отриманий ним особисто і за власною ініціативою, ознайомився з усіма умовами кредитного договору, в тому числі з паспортом споживчого кредиту, мав достатньо часу і можливостей для такого ознайомлення, погодив ці умови, а отже, взяв на себе передбачені договором зобов`язання.
Як зазначалося, факт отримання відповідачем кредиту, відповідно до Договору, підтверджений листом ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ», яка проводила операцію по перерахуванню відповідачу 21000 грн. за договором з ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА» (а.с.9-10).
Саме відповідач надав ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА» номер картки, на яку мали бути перераховані гроші, під час укладення кредитного договору. ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА» перерахувало гроші на вказаний відповідачем рахунок за посередництвом ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ». Зазначене посередництво оформлене договором ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА» з ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» № 087/20-П від 0807.2020 року (а.с.9), що не суперечить закону. ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА» вправі було, виконуючи свої зобов`язання за Договором, користуватись послугами сторонніх організацій. Важливо те, що відповідач отримав належні йому за Договором гроші на вказану ним картку. Зазначена обставина доведена.
Оскільки відповідач не довів, що він сплатив за Договором хоча б якусь суму, тому для доведення розміру заборгованості суд використовує докази, які надав позивач.
Зокрема, відповідач має повернути тіло кредиту 21000 грн.
Відповідач не виконав умови для того, щоб скористатися зниженою процентною ставкою (п.1.5.2 договору, а.с.37). Отже, він має сплатити проценти за стандартною процентною ставкою за 30 днів (п.1.4, 1.5.1 договору, а.с.37). Зазначена сума процентів вказана у додатку № 1 до Договору (а.с.43) і складає 11970 грн.
Відповідно до п.4.1 Договору строк кредиту може бути продовжено на кількість днів, зазначену в п.1.4. договору, якщо між Сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному п.4.2. (пп.4.2.1.-4.2.4.) Договору; або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п.4.3 (пп.4.3.1.- 4.3.2) Договору.
Відповідно до пп.4.3.1.- 4.3.2 Договору:
«4.3.1 Сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п.4.2.2-4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.
4.3.2 Споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп.4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п.4.2 договору.»
Відповідно до п.4.4 Договору:
«4.4 Вказаний в цьому розділі порядок внесення змін до Договору щодо продовження строку кредиту Сторони вважають таким, що вчинений в письмовій формі, оскільки воля Сторін, передбачена в п.4.2 Договору, виражена за допомогою технічного засобу зв`язку, а в п.4.3 Договору – письмово цим Договором, що відповідає вимогам, встановленим статтею 207 Цивільного кодексу України до письмової форми правочину».
Таким чином, сторони встановили в розділі 4 Договору два способи пролонгації Договору:
шляхом визначених у Договорі дій сторін, виражених за допомогою технічного засобу зв`язку (п.4.2, пп.4.2.1.-4.2.4.);
автоматично (автопролонгація) (пп.4.3.1.- 4.3.2).
У п.4.4 Договору сторони погодили, що вчинення сторонами дій, передбачених п.4.2, пп.4.2.1.-4.2.4 Договору, настання умов, передбачених пп.4.3.1.- 4.3.2 Договору, означатиме, що пролонгація Договору відбулася і сторони при цьому дотримали письмової форми щодо домовленості про пролонгацію.
Зазначені умови Договору звільняють сторони від необхідності укладати додатковий договір щодо пролонгації, всі механізми пролонгації завчасно обумовлені в Договорі.
Тому суд відхиляє доводи відповідача щодо необхідності додаткового договору щодо пролонгації.
Посилання відповідача на ч.7 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» у даному випадку є безпідставним. На момент укладення Договору діяла інша редакція цієї частини. До того ж, не можна у цій справі твердити, що положення Договору, передбачені пп.4.3.1.- 4.3.2, є продовженням в односторонньому порядку строку користування кредитом.
На момент укладення Договору діяла наступна редакція ч.7 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування»:
«7. Зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.»
З 24.12.2023 року діє наступна редакція ч.7 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування»:
«7. Зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.
У договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін.
Положення абзацу другого цієї частини не поширюються на продовження строку користування кредитом за договором про споживчий кредит у формі кредитування банківського рахунку або кредитної лінії, яка надається банком. Договір про споживчий кредит у формі кредитування банківського рахунку або кредитної лінії, яка надається банком, у разі наявності умови про можливість продовження строку користування кредитом, повинен передбачати право споживача на безоплатну відмову від продовження строку користування кредитом за таким договором. Банк зобов`язаний повідомити споживача про продовження строку користування кредитом відповідно до вимог цієї частини не пізніше 30 календарних днів до дати такого продовження. Банк зобов`язаний повідомити споживача про продовження строку користування кредитом згідно з вимогами, встановленими Національним банком України.»
Таким чином, на момент укладення Договору положення Договору, передбачені пп.4.3.1.- 4.3.2, не суперечили тодішній редакції ч.7 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
На думку суду, не суперечать вони і зараз, оскільки пп.4.3.1.- 4.3.2 Договору – результат домовленості сторін на момент його укладення, а не умова договору, яка дозволяє в односторонньому порядку змінювати його умови.
Конструкція договору між сторонами така, що клієнт заохочується зниженою процентною ставкою до повернення кредиту і продовження співпраці. Коли минає 30 днів строку договору, клієнт для користування зниженою процентною ставкою має ще три календарні дні для повного погашення кредиту або для продовження строку кредиту (п.1.5.2 Договору).
Автопролонгація, передбачена пп.4.3.1 - 4.3.2 Договору, фактично надає клієнту можливість продовжувати строк кредиту щоразу на один день і, тим самим, зберігати можливість оплатити користування кредитом за зниженою ставкою. Наприклад, на наступний після закінчення 30 днів кредиту день, строк кредиту стає 31 день і так далі, в межах 90-ста днів. Отже, зазначені положення Договору є взаємовигідними для сторін: кредитор зберігає клієнта і має додаткову гарантію повернення кредиту, клієнт отримує можливість користуватися кредитом довше за зниженою процентною ставкою.
Зазначені положення договору – це результат взаємовигідної домовленості сторін договору щодо строку користування кредитом, а не продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом, як про те стверджує відповідач.
Як вже зазначалося, відповідач не виконав умови для того щоб скористатися зниженою процентною ставкою. Не скористався він для цієї мети також автопролонгацією Договору. Оскільки строк Договору, відповідно до пп.4.3.1.- 4.3.2, щоразу збільшувався, проте в межах 90-ста днів, відповідач має оплатити проценти за стандартною процентною ставкою не лише за 30 днів (базовий строк договору), але і за період, на який строк договору збільшився. Укладений між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 договір про надання споживчого кредиту №5222263 від 15.12.2021 відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором, який є аналогом власноручного підпису.
Відповідач, підписавши кредитний договір, не лише погодив умови договору, але й скористався кредитом.
Предметом даного позову є стягнення новим кредитором кредитної заборгованості за договором надання споживчого кредиту.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
У відповідності до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Позивач довів суду використання та неповернення відповідачем кредитних коштів в розмірі 21 000 гривень.
Відповідач розмір заборгованості за тілом кредиту не спростовував, доказів повернення тіла кредиту первісному чи новому кредитору ( позивачу) не надав.
Позивач крім тіла кредиту, просив стягнути з відповідача заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частин першої – четвертої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Таким чином, при вирішенні вимог щодо стягнення процентів має значення строк виконання відповідного зобов`язання і природа нарахованих процентів.
ОСОБА_1 , як сторона кредитного договору №5222263 від 15.12.2021 року, погодив передбачену у п. 4.3. Договору можливість автопролонгації строку кредиту у випадку наявності у позичальниці на дату закінчення строку кредиту заборгованості, обумовивши максимальний строк пролонгації 90 днів поспіль.
Свобода договору дозволяє сторонам визначати особливі (не типові) умови врегулювання правовідносин з дотриманням загальних вимог, необхідних для чинності договору (стаття 203 ЦК України)
Умови договору щодо автопролонгації не суперечать вимогам частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є чіткими, дозволяють спрогнозувати позичальнику наслідки неповернення боргу в межах 30 днів, і крім того, дозволяють позичальнику скористатися зниженою процентною ставкою у разі сплати боргу в межах пролонгованого строку кредитування.
За даними картки обліку ОСОБА_1 не повернув кредит по закінченні 30 днів, тому пролонгація строку кредитування була правомірною, а отже є правомірним нарахування позивачем передбачених статтею 1048 ЦК України процентів упродовж 98 днів за ставкою 1,9 % в день.
Судом вірно зазначено про відсутність підстав для зменшення відсоткової ставки процентів до 1% в день, як це передбачене статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ, та відповідно для перерахунку заборгованості, оскільки відповідні зміни набрали чинності 24.12.2023 і згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону №3498-ІХ перерахунок кредитної заборгованості за такою ставкою можливий лише, якщо строк дії договору продовжено після набрання чинності цим Законом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 21 000 грн основного боргу та 28329грн процентів за користування кредитом.
В апеляційній скарзі позовні вимоги в частині наявності заборгованості в сумі 21000грн основного боргу представник відповідача визнає , проте стверджує про безпідставне нарахування та стягнення процентів за користування кредитом в сумі 27132 грн.
Такі доводи апелянт є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Укладаючи кредитний договір №5222263 від 15.12.2021 року сторони узгодили порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.
Між сторонами було погоджено розмір кредиту 21 000грн (пункт 1.3 договору), строк кредиту 30 днів (пункт 1.4), стандартну процентну ставку 1,90 % в день (пункт 1.5.1 договору), порядок пролонгації (пункт 4.2 договору) та автопролонгації кредиту (пункт 4.3 договору).
Так, умовами договору споживчого кредиту передбачено нарахування відсотків після місячного строку дії договору, оскільки умовами договору передбачено його автоматичну пролонгацію. Пунктом 4.3 вказаного договору визначено порядок пролонгації строку кредиту. Сторони домовилися, що у випадку якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту (п.4.3.1). Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в п.п. 4.3.1 Договору шляхом підписання вказаного Кредитного договору, про що зазначено в п. 4.4 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п.4.2. Договору.
У пункті 4.4 Кредитного договору визначено, що воля сторін передбачена в п. 4.2 Договору виражена за допомогою технічного засобу зв`язку, відповідає вимогам, встановленим статтею 207 ЦК України до письмового правочину, та оплата ОСОБА_1 процентів за користування кредитом в сумі 28329грн24.02.2022 року та повідомлення від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» про продовження строку кредитування на 90 днів, що свідчить про погодження продовження відповідачкою строку кредити ще на 90 днів, оскільки ним не виконано жодної дії, передбаченої п. 4.2.2 Кредитного договору з метою повідомлення кредитора про небажання продовжувати строк кредитного договору.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог основної заборгованості та стягнення судових витрат не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядається.
Будь-якихінших доказів,що спростовуютьправильність рішеннясуду вапеляційній скарзіне наведено,тому рішеннясуду слідзалишити беззмін,а апеляційнускаргу -без задоволення.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст.268 ч.ч.4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий

Судді