18.09.24
22-ц/812/1332/24
Єдиний унікальний номер судової справи: 490/1359/22
Номер провадження: 22-ц/812/1332/24 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
18 вересня 2024 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Тищук Н.О., Царюк Л.М., 
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
Миколаївської міської ради
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2024 року ухваленого під головуванням судді - Чулупа О.С. в приміщенні того ж суду по справі за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2022 року Миколаївська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.
Позов обґрунтовано тим, що пунктом 10 розділу 1 рішенням ММР від 18 серпня 2006 року №4/29 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 696 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, у тому числі 118 кв.м. під капітальною забудовою, 54 кв.м. під спорудами, 524 кв.м. під проїздами, проходами та площадками для обслуговування адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 та передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Вікторія-Юст» в оренду строком на 15 років земельну ділянку площею 696 кв.м., зарахувавши її до земель комерційного використання для обслуговування адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 . 
Ні підставі вказаного рішення з ТОВ «Вікторія-Юст» укладено договір оренди землі від 20 жовтня 200 року №4465 за яким товариству передана в оренду земельна ділянка площею 696 кв.м. для обслуговування адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 строком на 15 років. 
З 12 жовтня 2016 року право власності на вказане нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці загальною площею 696 кв.м. по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .
Рішенням ММР від 15 березня 2018 року № 35/57 припинено ТОВ «Вікторія-Юст» право користування вказаною земельною ділянкою та внесені до договору землі, замінивши сторону договору на ОСОБА_1 та на підставі вказаного рішення з останнім укладено договір про зміни від 03 грудня 2018 року №108-18 до договору оренди землі від 20 жовтня 2006 року № 4465.
Між тим, відповідачем, як новим власником нерухомості, розташованій на орендованій земельній ділянці до якого перейшов обов`язок щодо сплати орендної плати, з 12 жовтня 2016 року до 15 березня 2018 року не сплачувалась орендна плата за користування земельною ділянкою, чим порушені права ММР як органа місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання доходів за час тимчасового безоплатного використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів (договір оренди землі припинив свою дію). 
У відповідності до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, 08 вересня 2019 року виконавчим комітетом ММР прийнято рішення №873 про затвердження актів з визначення та відшкодування збитків власником землі та землекористувачам від 12 червня 2019 року про визначення розміру збитків, нанесених відповідачем у зв`язку з безоплатним використанням земельної ділянки площею 696 кв.м. для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_1 у період з 12 жовтня 2016 року по 15 березня 2018 року у розмірі 112 037,49 грн.
Посилаючись на викладене та на те, що в добровільному порядку відповідачем збитки не погашені, позивач просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь кошти за користування земельною ділянкою у сумі 112 037,49 грн. та судовий збір у розмірі 2 481 грн.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради кошти за користування земельної ділянкою у розмірі 44 815 грн. та 992,40 грн судового збору.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем вчинено протиправні дії у вигляді безкоштовного використання земельної ділянки, що свідчить про порушення законних інтересів та прав територіальної громади м. Миколаєва в особі якої виступає Миколаївська міська рада. Миколаївська міська рада, якій нанесені збитки у вигляді несплати орендної плати. Між тим, суд не погодився з розміром збитків, який розраховано із застосування розміру річної орендної плати у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки, оскільки Договір про зміни до договору оренди землі, в якому зазначено, що річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки був підписаний сторонами лише 03 грудня 2018 року, в той час як розмір збитків нараховано у строк до 15 березня 2018 року.
Проте, з розрахунку збитків наданого позивачем вбачається, що позивачем здійснено розрахунок оренди земельної ділянки за період з 12 жовтня 2016 року по 15 березня 2018 року із застосуванням розміру річної орендної плати за земельну ділянку в розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки, оскільки договором оренди землі від 09 жовтня 2006 року річна оренда плата за земельну ділянку встановлена у розмірі 1,2 % від її нормативної грошової оцінки. Договір про зміни до договору оренди землі, в якому зазначено, що річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки був підписаний сторонами лише 03 грудня 2018 року, в той час як розмір збитків нараховано у строк до 15.03.2018 року. За такого суд вважав за необхідне здійснити перерахунок збитків застосувавши при цьому розмір річної орендної плати за земельну ділянку в розмірі 1,2 % від її нормативної грошової оцінки, який вказаний в договорі оренди земельної ділянки від 09 жовтня 2006 року.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, Миколаївська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи в частині відмовлених позовних вимог, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким задовольнити позов в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що між Миколаївською міською радою та ТОВ «Вікторія-Юст» було укладено договір про зміни від 29 лютого 2008 року № 218-08 до договору оренди землі від 20 жовтня 2006 року №4465, яким було встановлено розмір річної ордерної плати у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки, а відтак розмір збитків за безоплатне користування земельною ділянкою ОСОБА_1 було розраховано у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки правомірно. Вказаний договір до позовної заяви, внаслідок технічної помилки управління земельних ресурсів, доданий не був. Водночас за обставин, що склались у зв`язку з веденням бойових дій на території України, у представника Миколаївської міської ради об`єктивно була відсутня можливість своєчасно долучити до матеріалів справи копію відповідного договору про внесення змін у зв`язку з чим, просили долучити вказаний договір до матеріалів справи. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце й час судового розгляду повідомлені належними чином, причини неявки суду не повідомили. 
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що рішення Миколаївської міської ради № 4/29 від 18 серпня 2006 року п.п. 10, 10.1. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 696 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, у тому числі 118 кв.м. під капітальною забудовою, 54 кв.м. під спорудами, 524 кв.м. під проїздами, проходами та площадками для обслуговування адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 та передано ТОВ «Вікторія Юст» в оренду строком на 15 років, зарахувавши її до земель комерційного використання для обслуговування адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення, 09 жовтня 2006 року між Миколаївською міською радою та ТОВ «Вікторія-Юст» укладено договір оренди землі за умовами якого ТОВ «Вікторія-Юст» прийняла в оренду земельну ділянку для обслуговування адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 . Згідно п. 4.2 вказаного договору орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 1,2% від її нормативної грошової оцінки, де нормативна грошова оцінка земельної ділянки на час укладення договору становить 424 253, 05 грн., що на момент укладення договору складала 5 091, 05 грн.
Вказаний договір оренди землі зареєстрований у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20 жовтня 2006 року за № 040600100584 та який зареєстровано в книзі записів договорів оренди землі 20 жовтня 2006 року за №4465.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 грудня 2017 року право власності на земельну ділянку площею 0,3285 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . зареєстровано за Миколаївською міською радою. 
Право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 167 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . 12 жовтня 2016 року зареєстровано за ОСОБА_1 . 
Рішенням Миколаївської міської ради від 15 березня 2018 року № 35/57 припинено ТОВ «Вікторія-Юст» право користування земельною ділянкою площею 696 кв.м. по АДРЕСА_1 . 
Згідно п.1.1 вказаного рішення внесено зміни до договору оренди землі від 09 жовтня 2006 року, замінивши сторону договору з ТОВ «Вікторія-Юст» на ОСОБА_1 для обслуговування нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення, 03 грудня 2018 року між Миколаївської міською радою та ОСОБА_1 укладено договір про зміни №108-18, до договору оренди землі від 09 жовтня 2006 року, який зареєстровано у Миколаївській міській раді, про що у книзі реєстрації договорів про зміни договорів оренди вчинено запис за №108-18 від 03 грудня 2018 року, згідно якого договір діє до 20 жовтня 2021 року, річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3 % річних від її нормативної грошової оцінки, де нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2018 році становить 2 644 413,30 грн. (п.4.1.,4.2. Договору). 
З листа Головного управління ДФС у Миколаївській області від 28 листопада 2018 року вбачається, що ТОВ «Вікторія-Юст» за податкові періоди з 2015 -2018 роки податкову звітність з плати за землю ДПІ не надано, сплату орендних платежів не здійснено. З 12 жовтня 2016 року нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_1 перейшло у власність ОСОБА_1 , яким податкові декларації з плати за землю за ділянку площею 696 кв.м. для обслуговування адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 за період з 12 жовтня 2016 року по теперішній час не надавались.
Актом комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 12 червня 2019 року визначено розмір збитків, нанесених Миколаївській міській раді ОСОБА_1 у зв`язку з несплатою коштів за користування земельною ділянкою у період з 12 жовтня 2016 року по 15 березня 2018 року у розмірі 112 037, 49 грн., який затверджено рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 09 серпня 2019 року № 873 року.
Згідно приписів ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Згідно ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності (ст. 80 ЗК України). 
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 ЗК України).
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ст. 120 ЗК України). 
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст.ст. 125,126 ЗК України).
За положеннями статті 7 Закону України «Про оренду землі», до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (пункт «е» ч. 1 ст. 141 ЗК України). 
До нового власника об`єкта нерухомості переходить і обов`язок зі сплати орендної плати на земельну ділянку, на якій розташоване набуте ним майно, незалежно від змін до договору оренди, або підписання нового договору.
Невнесення змін до договорів оренди земельних ділянок щодо особи орендаря не має значення, оскільки, придбавши нерухомість, її новий власник фактично автоматично стає новим орендарем земельної ділянки, на якій вона розташована, а відтак він і набуває обов`язку зі сплати орендної плати з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Отже, у зв`язку із правомірним набуттям відповідачем права власності на нерухомість, то в силу положень ЗК України у нього, як у власника нерухомого майна, виник обов`язок з оформлення відповідного речового права на землю та сплати за користування за землю.
Відповідно до п.п. 1, 2, 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власника землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії. Відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вірно виходив з того, що у зв`язку з безкоштовним використанням відповідачем земельної ділянки, територіальній громаді м. Миколаєва в особі якої виступає Миколаївська міська рада нанесені збитки у вигляді несплати орендної плати.
Разом з тим, стягнувши з відповідача 44 815 грн. коштів за користування земельною ділянкою, суд не погодився з розміром збитків, який розраховано із застосуванням розміру річної орендної плати у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки, оскільки Договір про зміни до договору оренди землі в якому зазначено, що річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки був підписаний сторонами лише 03 грудня 2018 року, в той час як розмір збитків нараховано у строк до 15 березня 2018 року.
В апеляційній скарзі Миколаївська міська рада не погоджуючись з розміром стягнутої шкоди зазначала про те, що розмір збитків ОСОБА_1 за безоплатне користування земельною ділянкою було розраховано правомірно, оскільки між Миколаївською міською радою та ТОВ «Вікторія-Юст» було укладено договір про зміни від 29 лютого 2008 року №218-08 до договору оренди землі від 20 жовтня 2006 року, яким було встановлено розмір річної орендної плати у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки, що підтверджується службовою запискою управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 19 липня 2024 року. Вказані докази були додані до апеляційної скарги з клопотання про їх долучення.
Як на підставу поважності причин неподання цих доказів в суді першої інстанції, представник позивача посилається на відсутність об`єктивної можливості своєчасно долучити до матеріалів справи копію вказаного договору. 
Так, відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Згідно із частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на позивача.
Разом з тим, вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані в строк, суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
Аналіз зазначених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку, що докази подаються до суду першої інстанції до початку розгляду справи по суті, копії яких заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи, а суд апеляційної інстанції може прийняти нові докази виключно у випадку їх неподання до суду першої інстанції з поважних причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи, який їх подає.
Єдиний виняток, коли є можливим прийняття доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18 (провадження № 61-19407св19), на яку посилається особа, яка подала касаційну скаргу, вказано, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. […] Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18)».
У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18) зазначено, що «дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Таких обставин апеляційним судом встановлено не було».
Подібний висновок щодо застосування апеляційним судом частини восьмої статті 83 ЦПК України Верховний Суд зробив у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 182/3440/20 (провадження № 61-738св22).
Як встановлено, 17 березня 2022 року виконком міської ради видано наказ №27К «Про встановлення простою та запровадження дистанційної роботи у зв`язку з веденням воєнного стану та обмеження доступу до адміністративної будівлі по АДРЕСА_2 » п.1 якого обмежено на період воєнного стану доступ посадових осіб та відвідувачів до адміністративної будівлі Миколаївської міської ради по вул. Адміральська, 20 у м. Миколаєві та в якій залишилися всі документи, у тому числі, в електронній формі (матеріали даної судової справи), комп`ютери працівників у тому числі представника по даній справі. 
Враховуючи викладене, колегія вважає, що договір про зміни від 29 лютого 2008 року №218-08 до договору оренди землі від 20 жовтня 2006 року, необхідно приєднати до матеріалів справи, оскільки він має суттєве значення для правильного вирішення справи та його неподання позивачем у встановлений законом строк обумовлено об`єктивними причинами. 
Отже, наведене свідчить про те, що розрахунок збитків, нанесених Миколаївській міській ради Калугіним С.М. було розраховано згідно з умовами договору оренди землі з урахуванням внесених до нього змін та становить 112 037,49 грн. 
За таких обставин, рішення суду на підставі п.1. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом задоволення позову в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача кошти за користування земельною ділянкою площею 696 кв.м. розташованою по АДРЕСА_1 у сумі 112 037,49 грн. 
Ні підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 713,90 грн. (2 481 грн. - за подання позову + 2232,90 грн. - за подання апеляційної скарги).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради - задовольнити.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2024 року - змінити.
Позов Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради кошти за користування земельною ділянкою площею 696 кв.м. по АДРЕСА_1 у сумі 112 037,49 грн. та 4 713,90 грн. судового збору.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Н.О. Тищук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 20 вересня 2024 року.