ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6392/24 Справа № 177/1719/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г.Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 177/1719/23 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Остапенко В.О.,
суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони:

позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року, яке ухвалено суддею Строговою Г.Г. у м. Кривому Розі Дніпрпоетровської області, та повне судове рішення складено 12 квітня 2024 року, 

УСТАНОВИВ:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька.
Позов мотивований тим, що з 09 листопада 2013 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбу. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сімейне життя між позивачем та відповідачем не склалося, в період з 2016 по 2017 роки стосунки між ними були напружені, позивач неодноразово викликала патрульну поліцію з метою захисту її прав, життя та здоров`я і фіксувала фізичні насилля.
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року, шлюб між сторонами розірвано. 
14 червня 2022 року позивач змінила своє прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».
Наразі син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач вказує, що відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Аліменти на утримання дитини сплачував у період з березня 2019 року по листопад 2020 року, тобто в той період часу коли він займався визначенням способу участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 , про що було ухвалено рішення виконкому Саксаганської районної у місті ради № 171 від 17 квітня 2019 року, тому вважає, що аліменти сплачувались не з метою утримання дитини, турботи за останнього, а виключно з метою створення позитивного образу батька, який утримує дитину та бажає спілкуватися. 
З листопада 2020 року відповідач аліменти на утримання сина по сьогоднішній момент не сплачує та відповідно до довідки про нараховані/сплачені аліменти виданої державним виконавцем Криворізького відділу державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 25 серпня 2023 року становить 194 453,01 грн.
Наразі дитина знаходиться на повному матеріальному утриманні позивача, відповідач коштів на утримання дитини не надає та взагалі не цікавиться життям та розвитком дитини. Фактично склалась ситуація, за якої відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає, аліменти не сплачує, не телефонує дитині, не приїзжав до дитини, не цікавиться сином.
Вказує, що, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану, ситуація в Україні є досить складною морально для дитини, тому позивач має бажання та можливість здійснити виїзд за кордон, забезпечити безпеку сину в умовах війни в нашій країні, шляхом виїзду до Польщі. Канади. Швейцарії. Румунії. Нідерландів. Францію, Чеської Республіки, Італійської Республіки, Кіпру.
Вказаний виїзд позивач хоче здійснити для забезпечення безпеки дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків.
Вказує, що позивач намагалась вийти на зв`язок з батьком дитини для отримання його згоди на тимчасовий виїзд сина за кордон України, однак місце знаходження відповідача їй не відомо, засоби телефонного зв`язку з ним також відсутні, тому отримати добровільну згоду від відповідача у встановленому чинним законодавством порядку щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків немає можливості.
Зазначає, що дитина проживає з нею та вона забезпечує дитині повний гармонійний, фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, враховуючи, що відсутні обмеження чи заборони, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном з метою зменшення морального напруження в умовах воєнного часу, уникнення небезпеки життю та здоров`ю в умовах воєнного стану в Україні, навчання, оздоровлення та відпочинку, а неможливість отримання дозволу на виїзд за кордон малолітньому сину сторін суперечать законним правам і інтересам дитини, оскільки перебуваючи в м. Кривий Ріг син позивача та відповідача щодня наражається на ракетну небезпеку зі сторони країни агресора російської федерації, коли ракета кожної хвилини може завдати невідворотних наслідків для життя дитини.
На підставі наведеного вище позивач просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України до Польщі, Канади, Швейцарії, Румунії, Нідерландів, Францію, Чеської Республіки, Італійської Республіки, Кіпру і повернення на територію України сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , строком до закінчення воєнного стану, але не більше ніж на три роки з дня набрання рішенням суду законної сили.
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року з задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення у справі про задовлення позовних вимог позивача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що основною підставою для звернення позивача до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька, слугували масові ракетні обстріли країни, в тому числі житлових масивів, поруч з якими живе позивач з дитиною. 
Зазначає, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану, ситуація в Україні є досить складною морально для дитини, тому, з метою забезпечення синові безпеки в умавах воєнного стану, позивач намагається отримати від відповідача дозвіл на виїзд їхньої дитини до країн Європи. 
Апелянт наполягає на тому, що відповідач не цікавиться життям та розвитком дитини, не сплачує аліменти на утримання дитини та взагалі не цікавиться життям та розвитком дитини. 
Вказує, що відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 748/1575/22,які не були враховані судом першої інстанції, суди, вирішуючи справи щодо перетину кордону дитиною без згоди одного з батьків під час воєнного стану, мають виходити з найкращих інтересів дитини, зокрема з права на безпеку і життя. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишенню без змін, з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржене рішення відповідає, з огляду на таке.
Судом встановлено, що з 09 листопада 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.10), який рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року розірвано (а.с.13-15).
Від шлюбу сторно мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с11).
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2021 року встановлено порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.58-60).
Звертаючись до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька позивач посилалась на те, що в теперішній час дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріально допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану, ситуація в Україні є досить складною морально для дитини, тому вона має бажання та можливість здійснити виїзд за кордон, забезпечити безпеку сину в умовах війни в нашій країні за для забезпечення безпеки дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків, на що їй потрібен дозвіл відповідача, який останній не надає.
Відповідач в судовому засіданні в суді першої інстанції підтвердив, що не надає згоди на виїзд дитини, через те, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином.
Згідно довідки про нараховані/сплачені аліменти, виданої державним виконавцем Криворізького відділу державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 25 серпня 2023 року становить 194 453,01 грн (а.с. 16-18).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд їх спільного з відповідачем сина за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в їх інтересах: зокрема не зазначення позивачем мети поїздки, адреси місця перебування дитини, його навчання, умов перебування, в тому числі медичного та соціального забезпечення, а також ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред`явлення, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Також дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.
Вказана правова позиція і в подальшому підтримана Верховним Судом. Так, суди, на підставі належно оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька без визначення відповідного часового проміжку перебування дитини в іншій державі, строку та мети виїзду, не свідчить про одноразовий виїзд, що призведе до порушення прав дитини, а також батьківських прав відповідача, оскільки вони тривалий час будуть позбавлені права на особисті зустрічі, на піклування батька про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення таких позовних вимог ОСОБА_1 (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 235/139/16-ц (провадження № 61-36629св18).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18), зазначено, що: «Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди».
Тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).
В Постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 297/1949/21 зазначено, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку з конкретно визначеним періодом перебування за кордоном та з конкретно визаченою країною.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом позивач просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України до Польщі, Канади, Швейцарії, Румунії, Нідерландів, Францію, Чеської Республіки, Італійської Республіки, Кіпру і повернення на територію України їх спільного з відповідачем сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька, однак чітко не вказала мети поїздки перебування дитини в іншій державі. Зокрема, в позовній заяві вказано, що мета поїздки дитини це те, що дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріально допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, а також те, що на даний час перебувати в України для дитини є досить небезпечно, через постійні обстріли та тривоги, які негативно впливають на емоційно-психологічний стан.
Враховуючи наведене, колегія суддів, вважає, що на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем конкретної мети виїзду дитини, не визначивши відповідного часового проміжку перебування дитини в іншій державі з огляду на те, що позивач чітко не визначила країну перебування дитини, не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості і чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.
Також слід, зауважити, що виїзд дитини за межі України, призведе до порушення батьківських прав відповідача, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дітей, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що вплине на його подальше життя, розвиток і виховання.
Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон, який позивачем не дотримано.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не дотримано принцип розумності, добросовісності, справедливості та не враховано те, що виїзд відповідатиме найкращим інтересам дитини, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ухвалюючи таке рішення суд як раз і керувався вимогами Конвенції, яка передбачає, що дітям забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для їх благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом.
Колегі суддів вважає за необхідне зауважити, що у зв`язку з чим з 24 лютого 2022 року, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону (п.2-3 Правил).
Як на момент пред`явлення даного позову, так і на момент розгляду судом даної справи воєнний стан в Україні не скасовано. А отже будь-яких перешкод для виїзду з дитиною за кордон без згоди батька у період воєнного стану позивач не має. Що в свою чергу свідчить про передчасність поданого позову.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Інших доводів, які б мали суттєве значення для правильного вирішення даної справи, заявником не наведено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , слід залишити без задоволення, а рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції необхідно покласти на ОСОБА_1 в межах понесених нею сум.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 04 вересня 2024 року. 

Головуючий: 

Судді: