ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/9827/20                                       Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Балаклицький А.І.,                                                                                                                                                Суддя-доповідач Кобаль М.І.       

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року                                                                                            м. Київ
                  
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Карпушової О.В., Костюк Л.О. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, як відокремлений підрозділ ДПС на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі по тексту - відповідачі, ГУ ДПС у місті Києві) в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 24.02.2020 року №322777-3313-2615.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року значений позов задоволено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28.05.2020 ОСОБА_1 отримано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 24.02.2020 №322777-3313-2615 за підписом в.о. начальника відділу адміністрування податку на землю з фізичних осіб управління адміністрування податку на землю з фізичних осіб далі по тексту - оскаржуване ППР).
Згідно зазначеного ППР позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 10 671,62 грн.
Не погоджуючись із визначеною сумою, позивачем було надіслано відповідачу лист від 16.07.2020 з проханням провести звірку даних щодо розміру ставки земельного податку та нарахованої суми плати за землю на земельну ділянку, що належить позивачу, та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та врахувати розмір площі зазначеної земельної ділянки, що перебуває у власності позивача.
Відповідачем було надіслано позивачу відповідь №19362/Н/26-15-33-13-19 від 22.07.2020, в якій надано інформацію  по податку на майно в частині плати за землю. 
Крім того, адвокатом в інтересах позивача було надіслано до ГУ ДПС у м. Києві адвокатський запит від 14.09.2020 №369/10-01 з проханням надати відповідну інформацію, зокрема:
- номери та дати всіх відповідних нормативних актів, що регламентують порядок нарахування плати за землю з фізичних осіб за земельну ділянку під нежитловим приміщенням;
- номер та дату відповідного нормативного акту, що містить формулу нарахування плати за землю з фізичних осіб за земельну ділянку під нежитловим приміщенням.
На вказаний запит була отримана відповідь №34016/АДВ/26-1533-11-19 від 21.09.2020 в якій детально зазначено про нормативну грошову оцінку земель міста Києва.
Вважаючи протиправним оскаржуване ППР, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що   контролюючим органом не надано доказів на підтвердження правильності розрахунку суми грошового зобов`язання, визначеного в оскаржуваному ППР, що є підставою для визнання його протиправним та скасування.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до  ст. 22 Конституції України  права і свободи людини і громадянина, закріплені цією  Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює  Податковий кодекс України  (далі по тексту -  ПК України).
Відповідно до  ст. 206 Земельного кодексу України  використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За правилами підпунктів  14.1.72,  14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України  земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Згідно п.п.269.1.1, п.п.269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПК України  платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Приписи п.п.270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України  визначають, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Пунктом  287.8 статті 287 ПК України  передбачено, що власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
У свою чергу у частинах 1 та 2  статті 120 Земельного кодексу України  встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Аналогічним чином перехід права власності та права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, унормовують положення  статті 377 Цивільного кодексу України.
Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.
У розумінні наведених вище норм обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от: набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.
Відповідно до п.  291.3 ст. 291 ПК України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1  розділу XIV ПК України  та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
За змістом пункту  291.2 статті 291 ПК України  спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом  297.1 статті 297  цього  Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
У пункті  269.2 статті 269 ПК України  також передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою  1  розділу  XIV  цього  Кодексу  (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).
Згідно п.п.4  п.  297.1 ст. 297 ПК України  платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.
У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті  297.1 статті 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.
Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля/споруда/приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.
Тобто, в розумінні положень підпунктів  14.1.72,  14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів  269.1.1,  269.1.2  пункту  269.1, пункту  269.2 статті 269, підпунктів  270.1.1,  270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту  291.2 статті 291, підпункту 4 пункту  297.1 статті 297 ПК України  платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. 
Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 13.08.2021 у справі №826/17235/16, від 05.02.2021 у справі №826/16051/16, від 21.05.2020 у справі №826/10983/18, від 09.04.2019 у справі №826/12960/16, від 15.02.2019 у справі №826/9948/16.
Формування розміру орендної плати земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої  постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 №213  (далі - Методика №213), яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до Розділу І Методики № 213 нормативна грошова оцінка земельних ділянок здійснюється з метою визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також під час розроблення показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.
Орендна плата та земельний податок сплачується користувачем земельної ділянки щорічно з дня виникнення права користування земельною ділянкою, та у разі припинення права користування земельною ділянкою орендна плата та земельний податок сплачується користувачем за фактичний період перебування землі у користуванні, розмір орендної плати та ставка земельного податку визначається у відсотках від грошової оцінки земельної ділянки, яка у свою чергу залежить також від коефіцієнту функціонального використання земельної ділянки.
Згідно п. 2.1 затвердженого рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 №43/1877 Порядку визначення нормативної грошової оцінки земельних ділянок у місті Києві, нормативна грошова оцінка земельних ділянок несільськогосподарського призначення визначається окремо в межах економіко-планувальних зон за формулою:
Цн = Цнм х Пз х Кф х Кл х Кі,
де:
Цн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки в гривнях:
Цнм - середня вартість одного квадратного метра землі в гривнях в межах конкретної економіко-планувальної зони:
Пз - площа земельної ділянки в квадратних метрах;
Кф - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки;
Кл - узагальнюючий локальний коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки і визначається як добуток значень окремих локальних коефіцієнтів, що впливають на місце розташування цієї земельної ділянки (при цьому значення узагальнюючого локального коефіцієнта не повинно бути нижче 0,50 і вище 1,50);
Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 №783 «Про проведення індексації грошової оцінки земель».
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, розрахунок земельного податку на земельну ділянку за адресою: м. Київ, вул. Івана Пулюя, 5, площею 0,00377 га, був виконаний податковим органом наступним чином.
Пропорційна частка земельної ділянки:
85,55 кв.м/16236,55 кв.м х7155 кв.м=37.7 кв.м, де
85,55 кв.м. - площа нежитдового приміщення ОСОБА_1 ,
16236,35 кв,м. - загальна площа нежилого будинку по АДРЕСА_2
7155 Кв.м. - загальна площа земельної ділянки під нежитловим будинком
по АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 72:257:0005.
Сума податку за 2020 рік була розрахована наступним чином:
37,7х 1105,2 х3х1,5x1,249x1,433x1,06= 355720,77 грн., де:
37,7 кв.м. - площа земельної ділянки;
1105,2 грн. за 1 кв.м. - базова вартість 1 кв.м. території в межах економіко-планувальної зони (Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 №23/21 введено в дію з 01.07.2015р. Рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 №565/565);
3 - коефіцієнт на функціональне використання землі (Наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 №489 «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів із змінами та доповненнями в редакції Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2018 №162 «Про внесення змін до Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів»);
1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки (Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 №23/23 Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Києва»);
1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки відповідно до листа Державного агентства  земельних ресурсів України від 14.01.2015 №6-28- 0.22-215/2-15 та  ст. 289 ПКУ;
1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з  питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 №6-28-0.22-201/2-16 та  ст.289 ПКУ;
1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 №22-28-0.22-443/2-16 та  ст. 289 ПКУ;
3% - ставка земельного податку (таблиця 1 до додатку 3 Положення «Про плату за землю в місті Києві», затвердженого Рішенням Київської міської  ради «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку»  від 23.06.2011 №42/5629 із змінами та доповненнями у редакції Рішення Київської міської ради від 18.10.2018 №1910/5974).
У даному випадку, контролюючим органом було використано узагальнюючий локальний коефіцієнт 1,5, відповідно до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» (із змінами), та з урахуванням вимог  наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 №489  (із змінами та доповненнями).
Ставка земельного податку у 2020 році обраховується відповідно до п. 5 додатку 3 «Положення про плату за землю в місті Києві» до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 зі змінами та доповненнями та становить - 3 %.
Відповідно, сума земельного додатку за 2020 рік була розрахована ОСОБА_1 за земельну ділянку, що розташована за адресою: вул. Івана Пулюя, 5, площею - 0,00377 га у розмірі 355720,77х3% = 10 671,62 грн.
При цьому, в матеріалах справи міститься копія довідки Департаменту земельних ресурсів ВО КМР №НГО/2020-9970 від 18.08.2020 про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, з якої вбачається, що розташована по вул. Івана Пулюя, 5, нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 45009529,40 грн. При цьому, узагальнюючий локальний коефіцієнт має значення 1,00, що відрізняється віз коефіцієнт 1,5, який було використано податковим органом при нарахуванні позивачу земельного податку (а.с.20).
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що застосовуючи при визначенні податкового зобов`язання локальний коефіцієнт - 1,5, що складає максимальний розмір, ГУПФУ в м. Києві жодним чином не обґрунтовано підстави застосування коефіцієнту в максимальному розмірі із посиланням на належні та допустимі докази, та не спростовано узагальнюючий локальний коефіцієнт Департаменту земельних ресурсів, який становить - 1,00.
Відтак, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про недоведеність належними доказами відповідачем правильності розрахунку суми грошового зобов`язання, визначеного в оскаржуваному ППР від 24.02.2020 №322777-3313-2615, що є підставою для визнання його протиправним та скасування.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2018  у справі №826/14191/16, від 05.02.2021 у справі №826/16051/16 та від 26.04.2021 у справі №806/996/16.
Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1  ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема  людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями  та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1  ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у  ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1  Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004  суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих  Конституцією  та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на  ефективний засіб  юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).
При цьому, судом враховуються висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Каіч та інші проти Хорватії», в якому ЄСПЛ зазначив, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування.  Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.  Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін.
Відповідно до ч. 1  ст. 257 КАС України  за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1  ст. 260 КАС України  питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України  не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст.  242,  257,  260,  308,  310,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд,
     
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, як відокремлений підрозділ ДПС - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                     М.І. Кобаль

Судді:                                                                                                    О.В. Карпушова

                                                                              Л.О. Костюк   

Повний текст виготовлено 13.08.2024 року