Справа № 297/1919/16-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       02 липня 2024 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.
       з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого виступає ОСОБА_2 , на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2022 року, ухвалене суддею Гецко Ю.Ю., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи Берегівської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою та стягнення матеріальної та моральної шкоди

встановив:

Так, 05.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , третьої особи Берегівської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою та стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що він, ОСОБА_1 , разом із своїми членами сім`ї є власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . 
Власниками сусіднього житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 є відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , які в порушення загальновизнаних правил добросусідства захопили частину його земельної ділянки, без відповідних дозволів у порушення будівельних норм і правил побудували господарські будівлі для свійських тварин і птиці. Відсутність жолобів на будівлях призводить до стіканню атмосферних опадів з покрівель на територію його земельної ділянки. Крім того, в порушення вимог закону звели вигрібну яму на незначний відстані від його будинку, що призводить до його підтоплення, руйнації, нечистоти заливають його підвал, земельну ділянку, створюють незручності через сморід, розмноження комарів, мух.
У зв`язку з цим, позивач просив усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власність шляхом зобов`язання відповідачів перенести вигрібну яму на відстань 20 метрів від його житлового будинку, літньої кухні та колодязя, влаштування необхідних інженерно-технічних заходів для запобіганню стіканню атмосферних опадів з покрівель будівель, перенесення господарських будівель для утримання тварин та птиці на відстань 1 метрів від його межі земельної ділянки та повернення самовільно захопленої частини земельної ділянки під час будівництва господарських будівель шляхом перенесення огорожі на відстань 0,5 метрів від теперішньої межі їх суміжних земельних ділянок.
Згодом позивач збільшив свої позовні вимоги, та просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду на відновлення здоров`я в сумі 4030,46 гривень і 261,34 гривень та моральну шкоду в сумі 60 000 гривень, оскільки, приблизно вже 10 років знаходиться в неприязних відносинах із відповідачами, переживає нервові стреси, витрачається із за цього на лікування.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (яка є правонаступником ОСОБА_1 ) відмолено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мензак Ю.Ю., подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Вказує, що позивач користується земельною ділянкою в АДРЕСА_1 і площа такої становить 0,18 га. Згідно експлікації житлового будинку по АДРЕСА_1 , де зображено також і будинок сім`ї ОСОБА_6 , відстань від будинку ОСОБА_6 до межі із ділянкою позивача становить 0.5 м.
Акт про відведення земельної ділянки у межах села від 05.09.1985 року, експлікація житлового будинку по АДРЕСА_1 , спростовують посилання сторони відповідачів на те, що ОСОБА_1 самовільно засипав канал та розширив таким чином межі своє ділянки, адже ще у 1985 році ОСОБА_1 була виділена земельна ділянка, яка межує безпосередньо із ділянкою сім`ї ОСОБА_6 . Це ж підтверджує і схема забудови житлового кварталу в с. Боржава, що долучався стороною відповідачів.
Відповідний канал, про який говорить представник відповідачів, дійсно був, але він знаходився на відповідному місці ще до виділення земельної ділянки ОСОБА_1 і він вичерпав свою роль, а тому був засипаний, при чому, не тільки у тому місці, а і в інших.
При цьому, земельна ділянка сім`ї ОСОБА_6 повинна закінчуватися за 0,5 м. після житловою будинку, однак наразі за їх будинком ще знаходиться свинарник та інші господарські будівлі, і огорожа встановлена на відстані орієнтовно 2 метра після будинку. Ця частина земельної ділянки після 0,5 м. і є захопленою частиною земельної ділянки. Зазначені господарські будівлі побудовані без будь-яких дозвільних документів.
Вказує, що судова земельна експертиза по справі не проведена, а тому судом не було з`ясовано питання щодо накладення земельних ділянок сторін.
Стосовно зазначеного у оскаржуваному рішенні засипання вигрібної ями, то судом знову ж таки проігноровано той факт, що тимчасово засипана після відкриття провадження у справі вигрібна яма через короткий проміжок часу знову почала використовуватись за тим самим призначенням. Про це свідчить, зокрема, долучений до матеріалів справи оптичний диск, на якому містяться відеозаписи, зняті станом на лютий-квітень 2021 року, які підтверджують той факт, що вигрібна яма, яка зокрема є предметом спору по даній цивільній справі, існує і на даний момент, і те, що вона знаходиться на території земельної ділянки сім`ї ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах обґрунтувань апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду будь-яких доказів про те, що відповідачі захопили частину його земельної ділянки, тому його право власності або користування було порушено
Зазначених висновків суд першої інстанції дійшов у відповідності до встановлених обставин справи та наявних доказів, виходячи з наступних мотивів. 
У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що згідно погосподарського обліку та рішення Боржавської сільради «Про перейменування вулиць та впорядкування номерних знаків будинків» за відповідачкою ОСОБА_5 рахується житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 ), т.1, а.с. 130-131.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником житлового будинку, до складової частини якого входять також курятник під літерою В, убиральня – Г, свинарник – Д, огорожа під літерами 2 і 3, в АДРЕСА_4 , є відповідачка ОСОБА_3 , т.1, а.с.163.
ОСОБА_1 зі своєю родиною проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 ), т.1, а.с. 181.
В акті комісії Боржавської сільської ради від 08.08.2016 р., який тоді ж затверджено в.о. сільського голови ОСОБА_8 зазначено, що суміжні земельні ділянки ОСОБА_9 та ОСОБА_3 розділені сіткою до хліва ОСОБА_10 , а далі межею служать стіна хліва та вбиральні, яка примикає до хліва, а далі огорожа з шиферу до кінця земельної ділянки, Ознак порушення меж сусідами не встановлено, т.1, а.с. 82. 
Відповідно до змісту Акту обстеження суміжних земельних ділянок громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 01.09.2017 р., складеного комісією Боржавської сільради, є доведеною та сторонами визнана та обставина, що вигрібна яма відповідачами ліквідована шляхом засипання ґрунтом, але водовідвідними лотками господарські будівлі не облаштовані, оскільки позивач та члені його сім`ї не дозволяють їх облаштувати, вимагають їх знести та перенести межу на 0,5 метрів, т.1, а.с. 194.
Судом першої інстанції було допитано свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які ствердили суду, що між земельними ділянками сторін сімей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 як межа проходила канава шириною біля 3-4 метра, а сім`я Лехнер у 1980-х роках вже мала огорожу вздовж канави та побудовані господарські будівлі на своїй земельній ділянці.
Вказана водовідвідна канава позначена на плану забудови земельної ділянки в будівельній документації від 1973 року, виданого померлому чоловіку відповідачки ОСОБА_3 , т.1, а.с. 141-142, т.3, а.с. 186.
За матеріалами справи підтверджується та обставина, що ОСОБА_1 визнав той факт, що суміжні земельні ділянки розмежовувала канава, яку було ним засипано.
З технічного паспорту на житловий будинок ОСОБА_5 від 16.09.2016 вбачається, а саме в Експлікації приміщень до плану житлового будинку зазначено, що роком побудови курятника - В, убиральні – Г, свинарника – Д є 1975, т.1, а.с. 159-161.
Листом виконавчого комітету Берегівської районної ради від 01.06.1989 р. стверджено, що ОСОБА_1 збільшено ділянку біля будинку по АДРЕСА_1 на 0,07 га. і в користуванні має 0,14 га та в урочищі ”Печенег“ с. Боржава 0,04 га. Всього земельної ділянки в користуванні ОСОБА_1 наявно 0,18 га., т.3, а.с. 179.
Рішенням 25 сесії 7 скликання Боржавської сільської ради, Берегівського району від 10.08.2018 року за № 346 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 та передано у її власність земельну ділянку площею 0,1570 га. за адресою: АДРЕСА_4 за кадастровим номером 2120481700:10:000:0085 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, т.2, а.с. 175.
Актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 11.04.2018 року доводиться та обставина, що межі земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,1570 га. закріплені в натурі (на місцевості) тимчасовими межовими знаками в кількості 14 шт. ОСОБА_1 як користувач суміжної земельної ділянки не підписав даний акт, т.2, а.с. 177. 
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При цьому, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
       Відтак, апеляційний суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.
Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен в мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.
Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись у суд із зазначеним позовом ОСОБА_1 покликався на те, що відповідачами порушуються правила добросусідства, а саме, захоплення його частини земельної ділянки та порушення ними будівельних і санітарних норм при будівництві господарських будівель.
Доведеною і такою, що визнається позивачем є та обставина, що на підставі рішення виконавчого комітету Берегівської районної ради від 11.09.1985 р. за № 188 було дозволено ОСОБА_1 будівництво індивідуального житлового будинку на виділеній земельній ділянці по АДРЕСА_1 .
За матеріалами справи, у 1973 році покійному чоловіку відповідачки – ОСОБА_14 було виділено для будівництва індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 0,07 га. по АДРЕСА_1 . Та будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами було здійснено у 1975 році.
Беззаперечним і встановленим судом є той факт, що суміжні земельні ділянки сторін були розділені канавою для водовідведення з шириною такої 3-4 метра. Сторони також визнають дану обставину і погоджуються з тим, що канава розділяла дві суміжні земельні ділянки. Судом встановлено також те, що ОСОБА_1 протягом певного часу засипав відрізок даної канави між такими земельними ділянками, і ним дана обставина була визнана.
Станом на момент звернення ОСОБА_1 із позовом у суд, сторони не мали правовстановлюючих документів на право власності на суміжні земельні ділянки. Та тільки 10.08.2018 року рішенням 25 сесії 7 скликання Боржавської сільської ради за № 346, ОСОБА_3 було передано власність земельну ділянку площею 0,1570 га. за адресою: АДРЕСА_4 за кадастровим номером 2120481700:10:000:0085 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Таким чином, станом на момент ухвалення судом першої інстанції 09.12.2022 року судового рішення, ОСОБА_3 являлась власником суміжної з ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1570 га., яку їй було надано для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та встановлено (відновлено) межі такої земельної ділянки в натурі (на місцевості), відповідно до затвердженої технічної документації із землеустрою.
Як зазначено в акті комісії Боржавської сільської ради від 08.08.2016 р., суміжні земельні ділянки ОСОБА_9 (є зятем позивача) та ОСОБА_3 розділені сіткою до хліва ОСОБА_10 , а далі межею служать стіна хліва та вбиральні, яка примикає до хліва, а далі огорожа з шиферу до кінця земельної ділянки, Ознак порушення меж сусідами не встановлено, т.1, а.с. 82. 
Також на підтвердження даної обставини є те, що суміжні земельні ділянки були розділені водовідвідним каналом, який за часів колгоспу використовувався у цілях водовідведення у даній місцевості та виконував роль загально-сільського призначення.
Тому слід дійти висновку, що відповідачі не мали реальної (практичної) можливості здійснити захоплення частини земельної ділянки позивача внаслідок того, що між суміжними ділянками існувала канава шириною місцями біля 3-4 метрів.
Оскільки позивач засипав водовідвідний канал то в даній місцевості періодично почали виникати підтоплення за рахунок опадів, танення снігу, ґрунтових вод. Та внаслідок цього суміжні ділянки почали зазнавати підтоплення, що також вплинуло на відведення стічних вод з дворогосподарств сторін. 
В запереченні на позовну заяву Боржавська сільська рада посилалась на те, що ОСОБА_1 не було надано жодного разу представникам сільської ради будь-яких правовстановлюючих документів як на нерухоме майно так і на земельну ділянку. До матеріалів справи позивачем не надано жодного доказу, який би доводив факт порушення відповідачами меж його земельної ділянки. До отримання позивачем земельної ділянки у 1985 р. для будівництва, земельна ділянка відповідачів вже була обгороджена сіткою по тій межі, на якій знаходиться і на даний час, а за огорожею існувала канава. Позивач засипав канаву, що з самого початку розділяла земельні ділянки і слугувала засобом відводу опадів та ґрунтових вод. В такий спосіб ОСОБА_1 розширив межі своєї земельної ділянки за рахунок земель загального користування, та засадив здобуту за рахунок канави землю деревами, кущами та виноградником. Ліквідація суміжного каналу призводить тепер під час сильних опадів і танення снігу до підтоплення суміжних земельних ділянок. Сільська рада дійшла висновків, що відповідачі не могли порушити межу позивача на відстань 0,5 м., адже якби вони і виступали на цю відстань за свою межу, то порушили б землі загального користування, та аж ніяк не порушили б межу позивача, адже будувались відповідачі у 1975 році, коли суміжна земельна ділянка ще навіть не була надана позивачу, т.2, а.с. 178-180. 
Відповідно до приписів частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В силу даних процесуальних норм на позивачу лежить обов`язок довести наведені ним обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог належними та допустимими доказами.
За обставинами справи таким належним і допустимим доказом слугував би експертний висновок фахівця з земельно-технічних питань. 
Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури (рішення ЄСПЛ у справі "Дульський проти України" (заява N 61679/00 від 01 червня 2006 року).
Статтею 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. 
Згідно з частинами першою-шостою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. 
Як встановлено колегією суддів за обставинами справи, ОСОБА_1 не подавав суду експертний висновок, який би був підготовлений на його замовлення чи у разі заявлення такого клопотання в судовому процесі та на цій підставі винесення судом ухвали про призначення експертизи. 
Судом першої інстанції було роз`яснено сторонам таке право щодо проведення судової експертизи у справі щодо встановлення факту накладення суміжних земельних ділянок, але таким правом ОСОБА_1 не скористався. Апеляційним судом також було роз`яснено представнику позивача адвокату Мензак Ю.Ю. скористатись правом стосовно заявлення клопотання про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи. Однак, останній вважав, що у цьому нема необхідності у зв`язку із тим, що у справі є достатні докази на підтвердження заявлених позовних вимог.
Аналізуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мало місце самовільне захоплення частини його земельної ділянки внаслідок перенесення огорожі на відстань 0,5 м. від межі суміжних ділянок. Такі твердження ОСОБА_1 колегія суддів вважає бездоказовими, тому підлягають відхиленню.
Як вище вже було зазначено колегією суддів, самостійне засипання ОСОБА_1 каналу з водовідведення, який виконував роль загально-сільського призначення, призвело до певних наслідків пов`язаних з тим, що внаслідок рясних дощів, танення снігу має місце підтоплення у цій місцевості суміжних земельних ділянок сторін. Внаслідок цього та у цей період має місце розлив стічних вод з даних дворогосподарств. До таких наслідків призвели неналежні дії по самостійному засипанню канави, яка виконувала свою пряму роль в такі часові періоди по відведенню вод, які могли призвести до підтоплення суміжних земельних ділянок.
Стосовно вигрібної ями з господарської будівлі відповідачів, то як стверджено Актом комісії Боржавської сільради щодо обстеження суміжних земельних ділянок громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 01.09.2017 р., така відповідачами ліквідована шляхом засипання ґрунтом. 
Та навіть можливе витікання залишків вмісту колишньої вигрібної ями, може мати місце тільки внаслідок підтоплення атмосферними опадами земельних ділянок через неправомірне засипання водовідвідного каналу, який відводив такі води у разі необхідності. А звідси, посилання ОСОБА_1 на долучений до справи відео-файл за цієї обставини не може слугувати доказом на підтвердження продовження користування відповідачами вигрібною ямою. 
Відтак, позивачем також не доведено належними та допустимими доказами факту того, що колишня вигрібна яма використовується відповідачами та те, що така не заливається атмосферними опадами через відсутність канави для водовідведення зайвих вод, яка безпідставно була засипана самим же позивачем. 
Позаяк ОСОБА_1 не доведено вище зазначених позовних вимог то звідси позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди як похідні від основних вимог, також не підлягають задоволенню. 
Та позаяк, інших доводів, які б давали підставу для висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене в супереч вимог норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не містить, то звідси, слід визнати, що така скарга є не обґрунтованою у спірних правовідносинах.
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
А звідси, доводи апеляційної скарги у спірних правовідносинах не являються тими обставинами, які б слугували підставою для колегії суддів стосовно задоволення заявлених позовних вимог, та не впливають на правові висновки у спірних правовідносинах і не спростовують викладеного вище.

Зважуючи на встановлені обставин справи у сукупності з вимогами статті 81 ЦПК України, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи  належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,  повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 недоведено підстав заявлених вимог, тому у задоволенні таких позовних вимог, суд першої інстанції відмовив правомірно з підстав та мотивів вище викладених.
Відтак, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни рішення суду, та висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі приписів статті 375 ЦПК України, а рішення місцевого суду залишити без змін.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 20.03.2023 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 3 573,60 гривні до ухвалення судового рішення в справі.
Позаяк апеляційну скаргу ОСОБА_1 апеляційний суд відхилив, а рішення суду першої інстанції залишив без змін, то у зв`язку із цим з останньої підлягає стягненню судовий збір за розгляд апеляційної скарги на користь держави. 
       
Враховуючи вищенаведене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого виступає ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2022 року, залишити без змін. 

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у розмірі 3573,60 гривень, судового збору. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 16 липня 2024 року.

Суддя-доповідач: 

Судді: