ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 вересня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 736/410/24
Головуючий у першій інстанції - Кутовий Ю. С.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/866/24

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді:  Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,  
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

                                      У С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 25 січня 2021 року у розмірі 34 810 грн, судовий збір та витрати на правову допомогу в сумі 13 000 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 січня 2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» і ОСОБА_1 укладено договір позики про надання кредиту в сумі 4 000 грн. Договір укладений в електронній формі та підписаний в порядку, визначеному ст. 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію». За змістом договору товариство надало позичальнику фінансовий кредит в розмірі 4 000 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а клієнт зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на визначених договором умовах. Відповідачка порушила взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 34 810 грн.
03 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого позикодавець відступив ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги за договорами позики, в тому числі, і за договором, укладеним з ОСОБА_1 . На підставі укладеного 10 березня 2023 року аналогічного договору таке право грошової вимоги перейшло від ТОВ «Вердикт Капітал» до позивача.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2024 року позов ТОВ «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 3372506227-39094 від 25 січня 2021 року у розмірі 34 810 грн, 3 028 грн судового збору та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 указує, що вважає рішення суду в частині стягнення з неї основної суми боргу 4 000 грн та нарахованих відсотків за період строку дії договору з 25 січня по 14 лютого 2021 року в сумі 1 560 грн законним та обґрунтованим. Посилається на те, що в іншій частині суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості по відсотках в сумі 29 250 грн та стягнення з неї 13 000 грн витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про стягнення з неї всієї суми заборгованості за відсотками, залишив поза увагою те, що відповідно до п. 2.3 договору строк користування кредитними коштами становить 20 діб та починається з 25 січня 2021 року і закінчується 14 лютого 2021 року, тобто відсотки за договором позики нараховувалися після спливу строку дії договору. 
Відповідачка посилається на правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, згідно з якою очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за ме6жі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатися легітимними. З огляду на наведене, проценти за користування кредитом можуть бути нараховані лише за період з 25 січня по 14 лютого 2021 року і становлять 1 560 грн.
Звертає увагу, що, враховуючи умови п. 9.7 кредитного договору, підставою для сплати процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору, нарахованих згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі, передбаченому п. 6.4 договору, є відправлення відповідної вимоги позикодавця позичальнику засобами ІТС та/чи на адресу електронної пошти позичальника, чого позикодавець не здійснював.
Вважає стягнуту з неї на користь позивача суму витрат на правову допомогу не співмірною зі складністю справи, ціною позову, обсягом письмових матеріалів у справі, кількістю підготовлених адвокатом процесуальних документів та кількістю судових засідань, а також тривалістю розгляду справи судом.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат таким вимогам не відповідає.
Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 4 000 заборгованості за кредитом та 1 560 грн заборгованості за відсотками сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у цій справі лише в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками в сумі 29 250 грн.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр», суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_1 на підставі укладеного договору виникло грошове зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором, яке вона добровільно не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачки.
У зв`язку з задоволенням позову ТОВ «Коллект Центр» в повному обсязі, суд, пославшись на ст. 141 ЦПК України, стягнув з ОСОБА_1 користь позивача 13 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Суд апеляційної інстанції частково погоджується з наведеним висновком суду, зважаючи на таке.
У справі встановлено, що 25 січня 2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 3372506227-39094, відповідно до умов якого остання отримала від кредитодавця грошові кошти в розмірі 4 000 грн зі строком користування кредитними коштами 20 діб (з 25 січня по 14 лютого 2021 року) зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 1,95 % щодня (а.с. 5-10). Договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики від 25 січня 2021 року, що акцептована відповідачкою 25 січня 2021 року шляхом підписання електронним підписом останньої, вчиненим одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що до моменту укладання цього договору йому надано повну та вичерпну інформацію та документи, що забезпечує правильне розуміння суті наданої фінансової послуги (п. 5.6 договору). 
У договорі міститься графік розрахунків, відповідно до якого сукупна вартість кредиту становить 5 560 грн (а.с. 9 зворот).
У паспорті споживчого кредиту продукту «Проста Позика», який підписаний ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором Z4Z2KNGD, наведено інформацію, яка надається до укладення договору про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Проста Позика» (а.с. 10 зворот -12). У паспорті зазначено, що, реєструючись на сайті товариства http://kredit1.com.ua, споживач підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, виходячи із обраних ним умов кредитування. 
Фінансова установа зобов`язання за кредитним договором від 25 січня 2021 року виконала та зарахувала на банківську картку НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 4 000 грн, що підтверджується повідомленням директора ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та копією квитанції про сплату від 25 січня 2021 року сервісу онлайн платежів iPay.ua (а.с. 13, 13 зворот).
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим ТОВ «ФК Інкасо Фінанс», станом на 03 червня 2021 року за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , утворилась заборгованість у розмірі 5 560 грн (а.с. 14-15).
03 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір № 03-06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило шляхом продажу ТОВ «Вердикт Капітал» належні йому права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 18-19).
Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників за договором № 03-06/21 від 03 червня 2021 року ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» передало ТОВ «Вердикт Капітал» реєстр боржників кількістю 936 осіб (а.с. 20-21).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору № 03-06/21 від 03 червня 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 3372506227-39094 щодо заборгованості у сумі 5 560 грн (а.с. 22).
10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір № 10-03/2023/01, відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило шляхом продажу ТОВ «Коллект Центр» належні йому права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 23-25).
Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників за договором № 10-03/2023/01 про відступлення права вимоги від 10 березня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» передало ТОВ «Коллект Центр» реєстр боржників кількістю 29 141 особа (а.с. 26-28).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору № 10-03/2023/01 про відступлення права вимоги від 10 березня 2023 року ТОВ «Коллект Центр» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 3372506227-39094 щодо заборгованості у сумі 34 810 грн (а.с. 29).
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим ТОВ «Вердикт Капітал», станом на 10 березня 2023 року за кредитним договором № 3372506227-39094, укладеним з ОСОБА_1 , наявна заборгованість у розмірі 34 810 грн (а.с. 14-15).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до банківської установи із заявою про розірвання кредитного договору не зверталася.
Звернувшись з позовом про стягнення заборгованості, ТОВ «Коллект Центр» посилалося на невиконання позичальником умов кредитних договорів щодо повернення у встановлений строк грошових коштів, а позивач, у свою чергу, набув право вимоги до відповідачки за грошовими зобов`язаннями. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Статтею 3 ЗУ «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.
За правилами ч. 1, 2 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються підприємцем, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим підприємець має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його  умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , маючи намір отримати в позику грошові кошти, ідентифікувала себе в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Інкасо Фінанс» та пройшла реєстрацію на веб-сторінці товариства. Під час здійснення реєстрації відповідачка створила особистий кабінет та надала всі особисті дані (ПІБ, РНОКПП, номер мобільного телефону, електронну пошту, місце реєстрації, банківський рахунок). Факт укладення договору позики в електронній формі відповідачка не оспорює.
Позичальником також підписано додаток № 1 до договору позики у виді графіку розрахунків.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками у розмірі 29 250 грн, нарахованими у період з 14 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року, зважаючи на те, що кредитні зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконувалися, що не заперечується останньою, тобто, сплата кредиту та нарахованих відсотків своєчасно не здійснювалася. 
Відповідно до п. 2.5 договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити товариству плату згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору. 
Умовами договору, зокрема, п. 9.7., визначено домовленість сторін про те, що після закінчення строку дії договору проценти за користування кредитом можуть бути нараховані згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі, передбаченому п. 9.4. цього договору та підлягають сплаті не пізніше дня, що слідує за днем відправлення відповідної вимоги позикодавця позичальнику засобами ІТС та/чи на адресу електронної пошти позичальника. Пунктом 9.4. цього договору передбачено, що позичальник сплачує товариству плату за користування кредитом з розрахунку 702,00 (сімсот два) проценти річних. 
Позивач, пред`явивши вимогу про стягнення заборгованості, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за нарахованими відсотками.
Апеляційний суд вважає, що, підписавши за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатору договір позики, відповідачка погодилась з визначеними у ньому умовами кредитування, в тому числі і щодо можливості нарахування відсотків за кредитом після закінчення строку дії договору відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та їх розміром.
Пунктами 5.4 договорів про відступлення права вимоги від 03 червня 2021 року та від 10 вересня 2023 року (а.с. 18 зворот, 24 зворот) передбачено можливість нового кредитора здійснювати нарахування та стягнення процентів та/чи процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (відповідно до ст. 625 ЦК України) за договорами позики (кредитними договорами) (в тому числі, що передували відступленню прав вимоги, якщо такі нарахування не були здійснені первісним кредитором) за умови дотримання чинного законодавства. 
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданому первісним кредитом ТОВ «Інкасо Фінанс», у період з 25 січня по 14 лютого 2021 року ОСОБА_1 нараховані відсотки за користування кредитом у розмірі 1 560 грн, який не оспорює відповідачка. У подальшому кожний новий кредитор, відповідно до п. 9.7. умов кредитного договору та п. 5.4. договорів про відступлення права вимоги,  проводив нарахування відсотків за користування кредитом станом на дату відступлення права вимоги, зокрема, відповідно до розрахунку, у період з 14 лютого по 03 червня 2021 року (109 днів) нараховані відсотки у розмірі 8 502 грн, а у період з 03 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року (266 днів) - у розмірі 20 748 грн. Таке нарахування відсотків у визначені періоди колегія суддів вважає законним з підстав, наведених вище. 
Колегією суддів відхиляються доводи відповідачки про те, що нарахування відсотків відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено лише після відправлення відповідної вимоги позикодавця позичальнику засобами ІТС та/чи на адресу електронної пошти позичальника, оскільки п. 9.7. договору визначено, що відсотки у передбаченому п. 9.4. цього договору розмірі підлягають сплаті не пізніше дня, що слідує за днем відправлення відповідної вимоги позикодавця позичальнику засобами ІТС та/чи на адресу електронної пошти позичальника. Тобто умова щодо відправлення електронної вимоги позичальнику стосується не нарахування відсотків, а сплати цих коштів. З вимогою про сплату  сплати відсотків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач до ОСОБА_1 в позасудовому порядку не звертався, реалізувавши право стягнути борг шляхом пред`явлення позову, а нарахування оспорюваної відповідачкою суми відсотків здійснено правомірно. 
Отже, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильність обрахованої суми боргу та неналежність дослідження умов договорів, зокрема, правильності нарахування відсотків по кредиту.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за кредитним договором від 25 січня 2021 року та необхідність стягнення з неї заборгованості за відсотками. 
Ураховуючи наведене, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Коллект Центр». Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необґрунтованості визначеного судом до стягнення на користь позивача розміру витрат на професійну правничу допомогу у сумі 13 000 грн, колегія суддів виходить з такого.
Частиною 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно із ч. 1 ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
За змістом ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.
Визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
Втім, незалежно від того, яким є порядок обчислення гонорару, форма та строки його сплати, важливо, щоб його розмір відповідав визначеним процесуальним кодексом критеріям співмірності. А саме: складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт; ціні позову та/або значенню справи для сторони, в тому числі впливу вирішення справи на репутацію сторони або публічного інтересу до справи.
02 січня 2023 року між ТОВ «Коллект Центр» (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» (Адвокатське об`єднання) в особі керуючого партнера Бурдюг Т.В. укладено договір № 02-01/2023 про надання правової допомоги (а.с. 40 зворот - 41), за яким клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Так, адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання з надання юридичної допомоги, зокрема, надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; правового супроводу захисту інтересів, а також складання заяв, скарг, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру (п. 2.1.1 договору).
Вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору (п. 4.1). Якщо інше не передбачено заявкою на надання юридичної допомоги, клієнт зобов`язується оплатити надані адвокатським об`єднанням послуги у строк до 60 банківських днів з моменту підписання акту про надання юридичної допомоги та надання адвокатським об`єднанням клієнту відповідного рахунку для оплати (п. 4.2). Сума, визначена актом про надання юридичної допомоги цього договору є гонораром адвокатського об`єднання за надання юридичної допомоги та поверненню не підлягає (п. 4.5).
Відповідно до заявки на надання юридичної допомоги № 518 від 07 лютого 2024 року, укладеною між АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» та ТОВ «Коллект Центр», сторони погодили надання правових (юридичних) послуг адвокатським об`єднанням товариству по супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , а саме: надання усної консультації з вивченням документів - 2 год, загальною вартістю 4 000 грн та складання позовної заяви про стягнення боргу - 3 год, загальною вартістю 9 000 грн (а.с. 43).
Згідно з витягом з акту № 2 від 08 січня 2024 року АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» надало ТОВ «Коллект Центр» юридичні послуги: усну консультацію з вивченням документів - 2 год загальною вартістю 4 000 грн та складання позовної заяви про стягнення боргу - 3 год загальною вартістю 9 000 грн (а.с. 45).
09 лютого 2024 року ТОВ «Коллект Центр» сплачено на рахунок АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» за надання правової допомоги згідно з договором № 02-01/2023 від 02 січня 2023 року про надання правової допомоги кошти в загальному розмірі 51 000 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції № 413000008 від 09 лютого 2024 року (а.с. 43).
Колегія суддів погоджується з доводами відповідачки і дійшла висновку про неспівмірність вартості наданих правових послуг зі складністю справи, ціною позову, обсягом та змістом позовної заяви, складеною адвокатським об`єднанням. Крім того, практика розгляду даних спорів є усталеною, отже її вивчення для складання позову не потребує значного обсягу часу. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає необхідним зменшити розмір стягнутих на користь позивача витрат на правову допомогу до 6 000 грн. Саме такий розмір буде відповідати критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру.  
Беручи до уваги наведене вище, апеляційний суд відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині визначеного до стягнення на користь ТОВ «Коллект Центр» розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши його з 13 000 грн до 6 000 грн, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
При зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплачено 4 542 грн судового збору (а.с. 72, 73). Наведена сума коштів сплачена відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір», зокрема, п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір». За змістом п. 22 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір. 
Таким чином, за оскарження рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу ОСОБА_1 судовий збір не сплачувався, тому, частково задовольняючи апеляційну скаргу відповідачки, апеляційний суд розподіл судових витрат на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України не здійснює.
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. ст. ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, - 

                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2024 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» понесених витрат на правову допомогу - змінити, зменшивши визначену судом першої інстанції суму таких витрат з 13 000 грн до 6 000 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  

Головуюча:                                                                    Н.В. Шитченко

         Судді:                                                                    Н.В. Висоцька

                                                                                       О.Є. Мамонова