Справа № 341/851/24 
Провадження № 33/4808/634/24 
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП 
Головуючий у 1 інстанції МЕРГЕЛЬ М. Р. 
Суддя-доповідач Васильєв 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2024 року м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,
за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1   
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2024 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 коп. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік та стягнуто судовий збір в розмірі 605 грн. 60  коп.,- 

                                                             встановив: 

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 20.04.2024року о 22 годині 03 хвилин у м. Галичі по вул. Вітовського водій ОСОБА_1 керував ТЗ Hyundai, н. з. НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився із застосуванням спеціального технічного приладу «Драгер 6810». Відповідно до тесту 6644 результат огляду – 0,51 %. Від проходження огляду у медичному закладі водій відмовився. Своїми діями порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2024 року та провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП закрити на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
В обґрунтування апеляційних доводів посилається на те, що суд не з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив усі докази, не надав вірної правової оцінки відповідним обставинам, внаслідок чого прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні адміністративного правопорушення. 
Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що при розгляді справи судом першої інстанції були порушені  вимоги ст. 268 КУпАП, оскільки розгляд справи відбувся за його відсутності, оскільки він є працівником ПАТ « Прикарпаттяобленерго» і на час розгляду справи був змушений виконувати роботу по ліквідації аварії лінії електромереж.
Вважає, що  вважав що працівники поліції безпідставно зупинили транспортний засіб під його керуванням не повідомили по причину зупинки. 
Так, відеозаписом, який долучений до матеріалів провадження підтверджується неправомірність дій поліцейських, які після того як він погодився пройти огляд на стан сп`яніння в лікарні, почали переконувати його в недоцільності проходження такого огляду, стверджуючи, що лікарі медичного закладу не дадуть висновку, який буде суперечити результатам огляду, який був проведений поліцейським. 
Вважає, що працівниками поліції не дотримано вимог ст.266 КУпАП, яким встановлено процедуру огляду на стан сп`яніння  та стверджує, що перед початком огляду та під час проходження огляду на стан сп`яніння йому не було належним чином роз`яснене та забезпечене право на реальну допомогу адвоката, не роз`яснено право на мовчання і не свідчити проти себе, що є істотним процесуальним порушенням конституційного права на захист та ставить під сумнів висновок суду про доведеність його вини у вчиненні правопорушення.
Вказує, що йому не роз`яснені права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності передбачені статтею 268 КУпАП та зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення не може бути доказом вини правопорушника, як його оцінив суд першої інстанції, а є лише формою викладу адміністративного звинувачення.
Вважає обґрунтованими сумніви щодо результату показника алкотестера, оскільки за повідомленням уповноваженого представника виробника алкотестерів в Україні використання всіх алкотестерів в Івано-Франківській області за 2022 - 2023 роки є неправомірним в зв`язку з тим, що вони не пройшли належну сертифікаційну повірку. 
Вважає, що в матеріалах провадження відсутні належні та допустимі докази його винуватості у вчиненні правопорушення, а тому суд повинен у відповідності до вимог статті 62 Конституції України тлумачити всі сумніви щодо доведеності вини на його користь. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції Бігун повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати постанову суду і закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вважав, що працівники поліції безпідставно зупинили транспортний засіб під його керуванням, оскільки він не порушував вимог правил дорожнього руху. Вказує, що він не погоджувався із позитивним результатом огляду на стан сп`яніння та не заперечував проти повторного проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі. Разом з тим стверджує, що дійсно керував транспортним засобом після того як випив пиво, оскільки діяв в стані крайньої необхідності у зв`язку з тим, що подзвонив його батько та просив привести йому ліки. Звертав увагу на те, що він працює та керування транспортним засобом для нього є вкрай важливим для забезпечення нормальних умов життя. 
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а постанову судді залишити без змін з наступних підстав.
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення  має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.
При цьому, позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом як кримінально-правова санкція, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».
Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, враховуючи недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року, вважає за необхідне здійснювати правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.
Так, судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття судом провадження  його не було закрито або  ухвалено незаконним складом суду. 
Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення  або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення. 
Суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу без його участі, чим порушив  його права на захист.
Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у розгляді справи є беззаперечним і випливає з вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що право на участь в судовому засіданні суду першої інстанції особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлено ст.268 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Враховуючи наведене, перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із сукупності обставин, які свідчать про наявність у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності об`єктивної реальної можливості бути присутнім у суді під час розгляду справи та організувати ефективний захист своїх інтересів, які свідчать про прийняття судом першої інстанції необхідних заходів щодо повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про розгляд справи та враховує характер процесуальної поведінки вищевказаної особи протягом розгляду справи у суді. 
Апеляційний суд вважає, що саме такий підхід зможе забезпечити рівновагу між інтересами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності  та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства.
Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 до суду не надіслав доказів (підтвердження) того, що він не має можливості взяти участь у розгляді справи 14.05.2024. 
Так, перший раз розгляд справи було призначено на 01.05.2024. з викликом особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення.
30.04.2024 до судді надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку з потребою залучити захисника. Розгляд справи відкладено на 14.05.2024. 
При цьому, 10.05.2024 до судді надійшла заява ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами справи. Того ж дня, ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами справи та під особистий підпис був повідомлений про призначення розгляду справи на 14.05.2024 року.   
Апеляційний суд вважає, що вищевказані обставини та процесуальна поведінка особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 в суді першої інстанції дозволили суду прийти до обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи без його участі. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що в матеріалах провадження відсутні належні та достатні докази на підтвердження винуватості у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
За приписами ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, а оцінка доказів, відповідно до приписів ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному, та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дослідивши у повному обсязі сукупність зібраних по справі доказів та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, доводиться даними, що містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, зокрема:  протоколом про адміністративне правопорушення від 20 квітня 2024 року серії ААД № 191346 ; роздруківкою результату огляду на стан алкогольного сп`яніння спеціальним технічним засобом «Драгер 6810», номер тесту 6644,  відповідно до якої встановлено пощзтивний результат огляду  0,51; копією свідоцтва про повірку спеціального технічного засобу № ARBL-0723, чинного до 04.10.2024, відповідно до якого використаний прилад відповідає установленим вимогам; актом огляду, у якому міститься підпис особи про згоду з результатами огляду; направленням на огляд водія; рапортом працівника поліції; відеозаписаит працівників патрульної поліції.
Під час перегляду справи в апеляційній інстанції судом, з метою перевірки доводів захисника, у повному обсязі було повторно досліджено докази, які містяться в матеріалах справи, та відеозаписи, які долучено до протоколу про адміністративне правопорушення. 
Так, згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення від 20 квітня 2024 року серії ААД № 191346, ОСОБА_1 звинувачується в тому, що  20.04.2024 року о 22 годині 03 хвилини у м. Галичі по вул. Вітовського  керував ТЗ Hyundai, н. з. НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився із застосуванням спеціального технічного приладу «Драгер 6810». Відповідно до тесту 6644 результат огляду – 0,51 %. Від проходження огляду у медичному закладі водій відмовився. Своїми діями порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. (а.с. 1).
Вказаний протокол складений уповноваженою особою з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний уповноваженою на те особою.
У графі протоколу, якою передбачені пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зазначено, що ОСОБА_1 від надання пояснень відмовляжться та визнає вину у вчиненні правопорушення. 
Додатково в протоколі зазначено про те, що водій від керування транспортним засобом відсторонений. Тимчасово вилучені документи: посвідчення водія  НОМЕР_2 та видано тимчасовий дозвіл на керування транспортними засобами ТЗ221303.
ОСОБА_1 був ознайомлений з процесуальними правами та обов`язками, які передбачені  ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, змістом протоколу про адміністративне правопорушення та отримав його копію, що підтверджується його власноручним підписом.  
Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів. 
Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. 
Апеляційний суд вважає, що обвинувачення висунуте ОСОБА_1 є конкретним, оскільки зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, звинувачується у керуванні транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, тобто порушенні вимог п. 2.9 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На переконання апеляційного суду, протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам статей 254, 255, 256 КУпАП і не містить недоліків, які б свідчили про істотне порушення права на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, чи будь-яких інших процесуальних порушень. 
Згідно долученого до матеріалів справи рапорту інспектора СРПП ВП №3 (місто Галич) Івано-Франківського РУП лейтенанта поліції Володимира Куриляка, вбачається, що останній інформує свого начальника про законність своїх дій та зазначає що 20.04.2024 року спільно з інспектором ОСОБА_3 в місті Галичі по вулиці Вітовського близько 22 години було зупинено транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 за те,  що останній, здійснюючи маневр повороту ліворуч, не увімкнув показник лівого повороту за що йому було зроблено зауваження. Під час спілкування із водієм були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, яка не відповідає даній обстановці, водієві було запропоновано пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоналізатора та проведення такого огляду в медичному закладі. Водій погодився пройти тест на місці події і результат тесту показав 0,51 проміле. З  вказаним результатом ОСОБА_1 погодився та йому ще раз було запропоновано проїхати в КНП Галицьку лікарню, на що останній відмовився (а.с. 6)
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаний рапорт працівника поліції  за своїм правовим змістом є службовим документом, яким поліцейський інформує керівництво про законність своїх дій. 
Так, дані вищевказаного рапорту працівника поліції повністю узгоджуються з іншими матеріалами справи в частині послідовності дій працівників поліції, щодо оформлення ними протоколу про адміністративне правопорушення.
Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказані відеозаписи було зроблено з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.
Так, апеляційним судом були досліджені відеозаписи, які долучено до матеріалів адміністративної справи (а.с. 7), якими зафіксовано, що працівники поліції зупиняють транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 , виявляють у нього ознаки сп`яніння та пропонують йому пройти огляд на стан сп`яніння.  ОСОБА_1 погоджуються пройти такий огляд та проходить його за допомогою спеціальної технічного приладу Drager. Працівник поліції озвучує позитивний результат огляду, який складає - 0,51 проміле, та запитує у ОСОБА_1 чи погоджується він з отриманим результатом. ОСОБА_1 вказує, що повністю погоджується з вказаним результатом та відмовляється на пропозицію працівника поліції проїхати для повторного огляду в медичний заклад. Вказує, що дійсно керував транспортним засобом після того як випив пиво. Відеозаписом зафіксовано складання працівниками поліції матеріалів про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, роз`яснення йому його процесуальних прав та обов`язків, ознайомлення зі змістом протоколу про адміністративне правопорушення.
Апеляційний суд вважає, що відеозаписи є вичерпно інформативними, належними та допустимими доказами, отриманими у встановленому законом порядку, дозволяють повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень Інструкції із застосуванням органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України №1026 від 18.12.2018р. які свідчать про те, що вказані відеозаписи необхідно визнати як недопустимі докази.
Зі змісту вищевказаних відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 дійсно керував транспортним засобом та був зупинений працівниками поліції у зв`язку із порушенням ПДР, після чого на вимогу поліцейських пройшов огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціального технічного засобу та повністю погодився із отриманим позитивним результатом, не бажав його спростувати шляхом проходження повторного огляду у медичному закладі. 
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи щодо недопустимості результату огляду на стан сп`яніння, який було проведено поліцейським із застосуванням спеціального технічного засобу. 
Зокрема, апеляційний суд неодноразово наголошував, що газоаналізатори «Drager Alcotest» сертифіковані Міністерством економічного та торгового розвитку України за № UA-МІ/1-96-2014 від 01 вересні 2014 року та відповідно до свідоцтва про Державну реєстрацію № 14455/2014 внесені до Державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення і дозволені для застосування на території України. Використання медичних виробів, «газоаналізатор Drager Alkotest», які були завезені та реалізовані на території України, та введені в експлуатацію користувачем протягом терміну дії свідоцтва про державну реєстрацію є можливим за умов додержання вимог щодо повірки (калібрування) та інших нормативних документів, що підтверджують вірність результатів вимірювання. Наказом Держлікслужби № 1529 від 29 грудня 2014 року затверджено перелік зареєстрованих медичних виробів, які вносяться до державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення, де в пункті 43 вказано газоаналізатори «Drager Alcotest», реєстрація та строк дії свідоцтва яких необмежений. Жодних обмежень щодо виду газоаналізатору за номером не передбачено. Відповідно до сертифікату затвердженого типу засобів вимірювальної техніки №UA-MI/1-96-2014 виданий 01 вересня 2014 року (серія А № 007292) виданий фірмі Drager Safety AG & Co KGaA, Німеччина, на підставі позитивних результатів державних контрольних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, затверджений тип засобів вимірювальної техніки «Газоаналізатори Alkotest …, Interlock XT», який зареєстровано в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером Н788-14. Газоаналізатори Alkotest…, Interlock XT під час випуску з виробництва підлягають повірці. Міжповірочний інтервал, установлений під час затвердження типу засобів вимірювальної техніки – 1 рік. Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 жовтня 2016 року № 1747 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями» встановлено міжповірочний інтервал вимірювачів вмісту алкоголю в крові та повітрі, що видихається 1 рік. Тобто, технічні засоби, що використовуються органами національної поліції для проведення огляду водіїв на стан алкогольного сп`яніння, проходять технічне обслуговування з інтервалом в 1 рік.
З роздрукованого результату тесту приладу «Drager Alcotest 6810 » (а.с. 3), підписаного ОСОБА_1 , вбачається, що останнє калібрування (градуювання) указаного приладу проводилось 03.10.2023 року. 
Таким чином, газоаналізатор «Akcotest Drager №6810», що був використаний поліцейським для проведення огляду на стан сп`яніння відповідає встановленим вимогам ДСТУ, а тестування здійснено працівниками поліції в межах міжповірочного інтервалу газоаналізатора, встановленого нормативно-правовими документами.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні дані, які свідчать про те, що водій транспортного засобу не погоджувався із результатами огляду, який було проведено поліцейським за допомогою спеціального технічного засобу, а його процесуальна поведінка після проходження огляду свідчить про те, що він не заперечував результати огляду та погоджувався з ними.  
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що незгода водія транспортного засобу із позитивним результатом проведеного огляду на стан алкогольного сп`яніння  повинна бути висловлена в категоричній чіткій формі, а зі змісту процесуальної поведінки водія повинно вбачатись, що він дійсно вважає, що такий результат огляду не відповідає дійсності та погоджується пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі, оскільки не перебуває у стані алкогольного сп`яніння.   
     Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання щодо незгоди водія транспортного засобу із отриманим позитивним результатом огляду на стан сп`яніння  поліцейським за допомогою спеціального технічного засобу, необхідно враховувати процесуальну поведінку водія транспортного засобу та звертати увагу на його ставлення щодо можливості спростувати отриманий результат шляхом проведення відповідного огляду у медичному закладі. 
Разом з тим, відмова водія транспортного засобу пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі свідчить про те, що він не бажає скористатися своїм правом на спростування отриманого результату шляхом проведення такого огляду професійним лікарем у закладі охорони здоров`я та фактично погоджується з отриманим позитивним результатом огляду на стан сп`яніння. 
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що він буз мішений порушити закон та керувати транспортним засобом після вживання алкогольних напоїв, оскільки повинен був відвезти ліки хворому батькові. Так, вищевказані доводи носять голослівний характер, не підтверджуються наявними доказами по справі та не свідчать про те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, оскільки потенційна шкода могла бути усунута іншими правомірними заходами. 
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів. 
Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху. 
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.
Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд  у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Апеляційний суд  неодноразово вказував на те, що керування транспортним засобом водієм, який підозрюється в тому, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, створює реальну небезпеку, яка може призвести до тяжких наслідків. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.  

Такими чином, перевіривши сукупність доказів по справі, апеляційний суд вважає, що в матеріалах провадження достатньо належних та допустимих доказів, які поза всяким розумним сумнівом доводять факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст. 23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами, оскільки при накладенні стягнення  судом першої інстанції було вірно враховано характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан.
Апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення обране судом в мінімальних межах ч.1 ст.130 КУпАП відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.
Підвищення ефективності впливу на дисципліну учасників дорожнього руху забезпечується чітким визначенням правових санкцій за вчинення такого правопорушення. 
Зокрема, встановлена законодавцем санкція за ч.1 ст. 130 КУпАП, якою передбачена відповідальність за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, не передбачає призначення іншого стягнення ніж те, яке застосовано судом першої інстанції до правопорушника. 
При цьому, апеляційний суд виходить з того, що при визначенні стягнення  необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на  забезпечення виправлення правопорушника та попередження вчинення  ним нових правопорушень, а також повинно бути  спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами. 
Застосовуючи справедливе стягнення за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки. 
Апеляційний суд  вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.
З огляду на наведене, підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП ,-
                                                     
                                               п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2024 року щодо ОСОБА_1 за ст.130 ч.1 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення. 

Суддя Івано-Франківського
апеляційного суду                                                                                О.П. Васильєв