ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року	Львів	Справа № 260/10580/23 пров. № А/857/9810/24	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                      Хобор Р.Б.,
суддів                                                                           Бруновської Н.В., Глушка І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження м. Львові, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року, ухвалене суддею Скраль Т.В. у м. Ужгороді, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 260/10580/23 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Закарпатській області про скасування рішення, 

                                                            В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача у якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 008139 від 22.06.2023 року.
20 березня 2024 року Закарпатський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким в задоволенні позову відмовив.
Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дотримався порядку розгляду справи у сфері безпеки на транспорті. Суд першої інстанції вважає, що позивач, як автомобільний перевізник, порушив приписи абзацу 6 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», через відсутність у водія вантажного транспортного засобу, який належить позивачу, роздруківки на паперовому носії інформації про роботу та відпочинок водія. 
Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову про задоволення позову.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального і процесуального права, не вказуючи при цьому конкретних доводів.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що 11 травня 2023 року посадові особами Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті провели перевірку транспортного засобу марки VOLVO SCHMITZ, номерний знак НОМЕР_1 та АО6151XP, що належить ОСОБА_1 , водієм якого був ОСОБА_2 .
За результатами перевірки відповідач склав акт № 031530 від 11 травня 2023 року. У акті перевірки відповідач зафіксував порушення міжнародних вантажних перевезень з Польщі до Молдови транспортним засобом, через відсутність у водія документів визначених статтею 53 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме роздруківки на паперовому носії з даними особистої картки водія за 11 травня 2023 року, оскільки, ця інформація відсутня в карті тахографа на момент перевірки,.
02 червня 2023 року відповідач надіслав позивачу копію акта перевірки № 031530 від 11 травня 2023 року та повідомив про необхідність прибуття 22 червня 2023 року об 09 год. 30 хв. для участі у розгляді справи про допущення порушення законодавства про автомобільний транспорт. 
Повідомлення  про розгляд справи позивач отримав 08 червня 2023 року, згідно із повідомленням про вручення поштового відправлення.
22 червня 2023 року за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідач прийняв постанову № ПШ008139 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 34000,00 грн. 
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційний суд, дослідивши апеляційну скаргу, встановив, що позивач не навів у ній обґрунтування вимог особи в чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права.
У апеляційній скарзі є загальне твердження про порушення судом першої інстанції норма матеріального права та вимоги особи, яка подала апеляційну скаргу про скасування рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд, дослідивши рішення суду першої інстанції, погоджується із судом в тому, що відповідач не порушив порядок розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, оскільки належним чином повідомив позивача про дату та час розгляду справи, що  правильно встановив суду першої інстанції. Позивач цієї обставини не спростував.
Оскільки, позивач не з`явився на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, хоча був повідомлений про дату та час розгляду справи, то відповідач правомірно розглянув справу без позивача та прийняв оскаржене рішення.
Що стосується виявлених порушень, то апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 53 Закону України «Про автомобільний транспорт», при виконанні міжнародних перевезень вантажів резиденти України повинні мати: дозволи іноземних країн, по території яких буде здійснюватися перевезення; дозвіл щодо узгодження умов та режимів перевезення в разі перевищення вагових або габаритних обмежень чи документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових (габаритних) обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; сертифікат відповідності транспортного засобу щодо безпеки руху та екологічної безпеки вимогам країн, територією яких буде здійснюватися перевезення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; документи на вантаж.
Частиною 7 статті 53 цього Закону передбачено, що у транспортних засобах, що здійснюють міжнародні перевезення пасажирів та/або вантажів, установлюються і використовуються контрольні пристрої тахографи.
Відповідно до частини 8 статті 53 Закону України «Про автомобільний транспорт», водії транспортних засобів, що належать резидентам або нерезидентам України, зобов`язані допускати до перевірки тахографів посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв тахокарти, а також, у разі якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водіїв.
Таким чином, автомобільні перевізники мають обов`язок забезпечити, а водії пред`явити особам, які здійснюють контроль за дотриманням законодавства про автомобільний транспорт, документи, на підставі яких здійснюються міжнародні перевезення. Крім того, на водіїв покладається обов`язок допускати до перевірки тахографів посадових осіб Укртрансбезпеки, надавати їм тахокарти, а також у разі, якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздрукувати інформацію про роботу та відпочинок водіїв.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010, картка - картка контрольного пристрою (тахографа) з вбудованою мікросхемою, призначена для використання в цифровому тахографі; контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР).
Пунктом 3.3 цієї Інструкції передбачено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Відповідно до пункту 3.5 зазначеної Інструкції, перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії; аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.
Окрім цього, 11.10.2005 набув чинності Закон України № 2819-IV від 07.09.2005 «Про приєднання України до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)».
20.12.2010 набрала чинності Поправка № 6 до ЄУТР у частині надання до контролю реєстраційних листків (тахограм) за поточний день та попередні 28 календарних дні, а в разі відсутності тахокарт - надання Бланка підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом.
Отже, норми ЄУТР розмежовують такі документи як реєстраційний листок та роздруківка.
Апеляційний суд зауважує, що щоденні реєстраційні листки режимів праці та відпочинку водія - це тахокарти, які використовуються в аналоговому тахографі. У свою чергу, для цифрових тахографів не використовуються щоденні реєстраційні листки режимів праці та відпочинку водія. Для цього приладу необхідно використовувати карту водія, роздруківку на паперовому носії інформації про роботу та відпочинок водія.
Сторони не заперечують, що на автомобілі позивача облаштовано цифровий тахометр, який не використовує щоденні реєстраційні листки режимів праці та відпочинку водія, а використовує карту водія, роздруківку на паперовому носії інформації про роботу та відпочинок водія.
Під час виконання перевезень водій за допомогою персональної картки водія має можливість за допомогою ручного введення особисто та без використання спеціальних засобів ввести інформацію про певні періоди та відпочинку.
Під час проведення рейдової перевірки відповідач виявив відсутність даних стосовно підтвердження дотримання режиму праці та відпочинку водія за 11 травня 2023 року, які мають бути зафіксовані тахографом (у випадку несправності цифрового тахографа чи пошкодження картки дані записуються від руки на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у тахографі).
Відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт установлена приписами статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Зокрема, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: виконання резидентами та/або нерезидентами України міжнародних перевезень пасажирів чи вантажів без документів, визначених статтею 53 цього Закону, - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (абзац 6 частини 1).
Суд першої інстанції погодився із позицією відповідача про те, що у водія, який здійснював вантажні перевезення на користь позивача була відсутня інформація про режиму праці та відпочинку водія за 11 травня 2023 року, яка має бути зафіксована тахографом (у випадку несправності цифрового тахографа чи пошкодження картки дані записуються від руки на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у тахографі).
Крім того, суд першої інстанції погодився із рішення відповідача про накладення на позивача адміністративного-господарського штрафу за порушення абзацу 6 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Вказаний висновок суду першої інстанції позивач не спростував, а тому апеляційний суд немає підстав виходити за межі доводів апеляційної скарги.
Відтак, апеляційний суд погоджується із позицією суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу необгрунтованою та  такою, що не спростовує висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                             П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року у справі № 260/10580/23 - без змін. 
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до Закарпатського окружного адміністративного суду для приєднання до матеріалів справи № 260/10580/23.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. В. Глушко