КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 376/1268/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5112/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Віговський С.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
25 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючий  - Немировська О.В.,
                  судді - Желепа О.В.,  Мазурик О.Ф.
                  секретар - Черняк Д.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія «7» про визнання права власності, 
за апеляційною скаргою керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року, 
 
встановив:
у травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Буківське», в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 17, 9887 га з кадастровим номером 3224080600:03:010:, розташовану на території Сквирської міської ради Білоцерківського району Київської області за набувальною давністю, посилаючись на те, що вказана земельна ділянка отримана відповідачем у користування в 1995 році, а він з 2010 року відкрито володіє та користується нею.
23 травня 2023 року позивач та відповідач звернулись до суду із заявою про затвердження мирової угоди, просили про визнання за ОСОБА_1 право власності на вказану земельну ділянку.
Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року було затверджено мирову угоду, визнано за  ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 17, 9887 га, розташовану на території Сквирської міської ради Білоцерківського району Київської області. Провадження у справі закрито.
Не погоджуючись з ухвалою, керівник Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах державив особі Київської обласноїдержавної адміністрації подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 квітня до участі у справі було залучено правонаступника ТОВ «Буківське» - ТОВ «Софія «7».
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_2 та представника апелянта - Холоденко А.С. , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Буківське», правонаступником якого є ТОВ «Софія «7», про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 17, 9887 га з кадастровим номером 3224080600:03:010, розташовану на території Сквирської міської ради Білоцерківського району Київської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (назва угіддя: чагарникова рослинність природного походження).
23 травня 2023 року ОСОБА_1 та Мягков В.І. в інтересах ТОВ «Буківське», правонаступником якого є ТОВ «Софія «7», подали до суду мирову угоду, яку просили затвердити.
Вирішуючи питання про затвердження мирової угоди, суд першої інстанції виходив з того, що її умови не суперечать закону та не порушують прав жодної із сторін, а тому її слід затвердити, а провадження по справі закрити. Крім того, суд першої інстанції вважав, що при затвердженні даної мирової угоди не порушуються права та охоронювані законом інтереси інших осіб, умови мирової угоди відповідають вимогам закону і є вирішенням спору, що виник між сторонами.
Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він зроблений з порушенням норм процесуального права.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).
Відповідно до ч. 1,2 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.
Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
За змістом ст. З Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом. Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому.
Згідно зі статтею 19 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного судового рішення) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі лісогосподарського призначення.
Так, статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.
Відповідно до ст. 17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища. У разі прийняття рішення про надання лісів у постійне користування обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями таке рішення погоджується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Прийняття рішень Кабінетом Міністрів України не потребує погоджень з іншими органами.
Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.
Відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 в справі № 729/608/17 умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 11.03.2021 у справі № 561/428/20, від 11.04.2018 у справі № 742/2916/15-ц та від 21.11.2018 у справі № 569/10861/16-ц, «результат аналізу статті 119 ЗК України дає підстави для висновку про те, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України).
Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.»
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 09.08.2021   у справі № 628/4220/15, від 10.06.2021 у справі № 373/43/20, від 08.04.2021 у справі № 179/2006/19 ст. 119 ЗК України надає лише право на звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Тобто, при бажанні набути право власності на земельну ділянку, яка перебуває у комунальній чи державній власності, не має значення, що особа відкрито та добросовісно нею користувалася 15 і більше років.»
Так, 27.05.2021 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-IX від 28.04.2021, яким ст. 119 Земельного кодексу викладена в новій редакції, а саме:
 «Громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням пpo передачу такої земельної ділянки у їхню власність.
Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу».
Аналіз вказаних статей дає підстави для висновку, що набувальна давність - це сукупність законодавчо визначених обставин, дотримання яких дає право землекористувачу звернутися у порядку статті 118 ЗК України до уповноважених органів із клопотанням про передання у власність земельної ділянки, якою він користується.
Так, судом при затвердженні мирової угоди порушено порядок, визначений ст. 119 Земельного кодексу України, і не враховано те, що відповідач ТОВ «Буківське» не є особою, яка має право на визнання вимог позивача ОСОБА_1 .
Частиною 5 ст. 207 ЦПК України визначено, що суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.
В даному випадку судом першої інстанції при вирішенні питання про затвердження мирової угоди не було з`ясовано чи порушує мирова угода права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, не взято до уваги те, що умови мирової угоди суперечать закону, що є підставою для скасування ухвали суду.
Поряд з цим не можуть бути задоволені вимоги апеляційної скарги про ухвалення апеляційним судом за наслідками перегляду ухвали суду про затвердження мирової угоди судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки такий порядок розгляду справи чинним процесуальним законодавством не пероедьачений.
Статтею 379 ЦПК України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене, судом першої інстанції було зроблено помилковий висновок про наявність підстав для затвердження мирової угоди, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а ухвалу суду скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації задовольнити частково.
Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 27 червня 2024 року.
 
Головуючий
 
Судді