КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 760/7683/24                                            Головуючий у 1 інстанції: Зуєвич Л.Л.
Провадження №22-ц/824/11943/2024                   Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
11 вересня 2024 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                         Гаращенка Д.Р.
суддів                                         Євграфової Є.П., Писаної Т.О.
при секретарі                                          Ганжалі С.К. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся  до суду з заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Просив встановити юридичний факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування заяви зазначив, що метою встановлення юридичного факту перебування дитини на його утриманні є набуття статусу «одинокий батько», а також питання щодо переміщення із дитиною без документального оформлення згоди від матері, яка не проживатиме із дитиною та повністю усунулась від її життя.
 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року у відкритті провадження по справі було відмовлено.
 
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що за встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту самостійного виховання дитини, заявлені   ОСОБА_1   вимоги не є такими, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі ст.ст. 293, 315 ЦПК України.
 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 07 травня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати суду першої інстанції, справу передати до суду першої інстанції для подальшого розгляду. 
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що подана ОСОБА_1 заява про встановлення юридичного факту не містить спору про право, оскільки заінтересована особа не заперечує проти викладених в заяві вимог.
Вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та не врахував ряд моментів, що мають істотне значення.
Встановлення факту самостійного виховання сина ОСОБА_3 є необхідним для захисту та реалізації законних прав та інтересів його сина, прав заявника як батька та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб.
 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву. 
 
Сторони  в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.
 
Повістка яка була направлена на адресу ОСОБА_1 була повернута укрпоштою у зв'язку з відсутністю адресата за вказаною ним адресою.
ОСОБА_1 також було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи   телефонограмою від 06.09.2024.
 
Відповідно до ч. 2  ст. 372 ЦПК України  неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
Колегія суддів ухвалила розглядати справу у відсутності осіб які не з'явились.  
 
Вислухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріали справи, наявні у справі докази, дослідивши доводи апеляційної скарги колегія суддів прийшла до висновку що  апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає  задоволенню, враховуючи наступне.   
 
Судом першої інстанції встановлено, що 01.04.2024 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла заява в якій він просив суд встановити факт того, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року у відкритті провадження по справі було відмовлено.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції прийшов до висновку, що заява про встановлення факту самостійного виховання ним дитини, заявлені   ОСОБА_1    не є вимогою, яка пов`язана із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі ст.ст. 293, 315 ЦПК України. 
 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі враховуючи наступне. 
 
Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з частиною 7 статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема перебування фізичної особи на утриманні. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. 
 
Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21, від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі №161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі №569/7589/17.
 
Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
 
Колегія суддів зазначає, що розгляд справ окремого провадження має свої особливості.
До того ж перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним, а судова практика щодо розгляду порушеного заявником питання в окремому провадженні з урахуванням мети встановлення відповідного факту та наявності або ж відсутності спору Верховним Судом ще не сформована.
Щодо наявності спору у заявлених вимогах, які можуть вплинути на права та інтереси іншого з батьків у разі задоволення порушеного заявником питання суд зазначає наступне. 
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Частиною четвертою статті 157 СК України визначено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
У разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (стаття 159 СК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Частиною четвертою статті 19 СК України підтверджується, що спір щодо участі у вихованні дитини вирішується судом і в цьому спорі обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який має подати суду висновок щодо розв`язання спору.
Матеріали поданої заявником заяви не містять документів які б підтверджували б вирішення між батьками дитини питання щодо місця проживання дитини, висновків органу опіки та піклування з цього питання, належних підтверджень зазначених обставин. 
 
Колегія суддів вважає, щo суд першої інстанції вірно встановив, що вимоги заявника не є вимогами, які пов`язані зі здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.
 
Вимога про встановлення факту самостійного виховання дитини не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованої особи щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника, оскільки вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження дій чи рішень щодо відмови компетентних органів у наданні соціальної пільги або незабезпечення соціальними гарантіями, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.
Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.
Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.
А у разі відсутності дозволу одного із батьків на виїзд дитини за кордон, такий спір також вирішується судом в позовному провадженні. 
Рішення в справі окремого провадження про встановлення факту самостійного виховання дитини ніяким чином не підміняє собою дозвіл матері/батька на виїзд дитини за кордон.
За встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту самостійного виховання ним дитини, заявлені   ОСОБА_1   вимоги не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі ст.ст. 293, 315 ЦПК України.
 
Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі та відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані заявником докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
            Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
  Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
 
Повний текст постанови складено 13 вересня 2024 року.
 
Головуючий                                                                           Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                       Є.П. Євграфова
 
                                                                Т.О. Писана