ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2024 року	Львів	Справа № 460/2358/24 пров. № А/857/12562/24	

          Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача                              Іщук Л. П.,
суддів                                                  Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року  (головуючий суддя Гресько О.Р., м. Рівне) у справі № 460/2358/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1   про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить   визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду у встановленому порядку рапорту від 14.12.2023 про звільнення з військової служби через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною, відповідно до підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”; зобов`язати розглянути по суті та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту від 14.12.2023 про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною, відповідно до підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року  позов задоволено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рапорт військовослужбовця ОСОБА_1  був розглянутий по суті, але із рапорту та доданих до нього документів неможливо було визначити, за якою конкретною підставою, яка передбачена підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», бажає звільнитись військовослужбовець. Зазначає, що на підтвердження права на звільнення позивачем надано копію рішення Шацького районного суду Волинської області від 19.10.2023 у справі № 170/614/23 про призначення позивача опікуном над недієздатною особою, а не ухвалу. Крім того, вказує, що зі змісту даного рішення суду випливає, що призначення опікуна відбулось не за поданням органу опіки та піклування.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив щодо її доводів та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану у військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 .
14.12.2023 ОСОБА_1 звернувся з письмовим рапортом на ім`я командира взводу технічного забезпечення (ВТЗ) військової частини НОМЕР_2 та просив клопотати перед вищим командуванням про його звільнення з військової служби відповідно до підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
До рапорту позивач долучив: рішення суду про призначення його опікуном, довідку МСЕК ОСОБА_2 , копію посвідчення інваліда   ОСОБА_2 , копію паспорта ОСОБА_2 , витяг до паспорта ОСОБА_2 , копію паспорта ОСОБА_1 (перша, друга сторінка і приписка), копію ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 .
Рапорт позивача від 14.12.2023 командиром ВТЗ військової частини НОМЕР_2 з резолюцією “Клопочу по суті рапорту сержанта ОСОБА_1 ” був скерований по команді та отриманий військовою частиною НОМЕР_2 за вх. №1101 від 22.12.2023.
Вказаний рапорт на звільнення позивача та додані до нього документи військовою частиною НОМЕР_2  було направлено на розгляд командуванню військової частин НОМЕР_1 , що визнається відповідачем за змістом відзиву на позовну заяву.
Командир військової частини НОМЕР_1 , розглянувши рапорт позивача та додані до нього документи, листом від 12.01.2024 №2/5  повернув їх без реалізації, вказавши, що зміст рапорту не відповідає вимогам пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яке затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, оскільки у рапорті не зазначена підстава звільнення з військової служби з військової служби за відповідними сімейними обставинами. Крім того, вказано, що  на підтвердження права на звільнення військовослужбовцю слід було надати ухвалу суду, яким його призначено опікуном недієздатної особи за відповідним поданням органу опіки та піклування.
Позивач вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нерозгляду у встановленому порядку рапорту про звільнення зі служби, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Статтею 65 Конституції України  встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини 1  статті 106 Конституції України  передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1  статті 106 Конституції України,  Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану»,  Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і до сьогодні.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII  (далі - Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Відповідно до частин 5 та 6  статті 4 Закону №3543-XII  вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII  (далі - Закон № 2232-XII) встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Як вже було встановлено, позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану у військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 .
14.12.2023 позивач звернувся з письмовим рапортом на ім`я командира ВТЗ військової частини НОМЕР_2 та просив клопотати перед вищим командуванням про його звільнення з військової служби відповідно до підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Підстави звільнення з військової служби передбачені  статтею 26 Закону № 2232-XII.
Зокрема, у підпункті “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ передбачені підстави звільнення військовослужбовців через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;
- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;
- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;
- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;
- перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;
- якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Колегія суддів звертає увагу, що підпункт “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ  містить широкий перелік підстав звільнення військовослужбовців через сімейні обставини.
Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Положення № 1153/2008), яке визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Відповідно до пункту 12 Положення №1153 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009  № 438/16454, відповідно до  Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  (із змінами і доповненнями) та  Указу Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. (далі - Інструкція).
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (п. 1.1 Інструкції).
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абз. 13. п.14.10 Інструкції).
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженого  Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV,  передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до п.14.10 Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини, здійснюється військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, шляхом подання рапорту та документів, які підтверджують підстави для звільнення, а розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби повинен відбуватися за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби.
Наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи надання обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту.
Колегія суддів звертає увагу, що у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач виявив своє небажання продовжувати військову службу, про що 14.12.2023 подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі положень підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” за сімейними обставинами.
Колегія суддів погоджується з апелянтом, що конкретну підставу звільнення з військової служби, всупереч вимогам п.233 Положення №1153/2008, ОСОБА_1 у рапорті не зазначив.
До зазначеного рапорту позивач додав рішення Шацького районного суду Волинської області від 19.10.2023 у справі №170/614/23, довідку до акта огляду МСЕК №0091930, посвідчення інваліда ОСОБА_2 , паспорт та ідентифікаційний код ОСОБА_2 .
Рапорт позивача від 14.12.2023 командиром взводу технічного забезпечення Військової частини НОМЕР_2 з резолюцією “Клопочу по суті рапорту сержанта ОСОБА_1 ” був скерований по команді та отриманий Військовою частиною НОМЕР_2 за вх. №1101 від 22.12.2023.
Вказаний рапорт на звільнення позивача та додані до нього документи військовою частиною НОМЕР_2 було направлено на розгляд командуванню Військової частин НОМЕР_1 .
Військова частина НОМЕР_1 , розглянувши рапорт та додані документи, повідомила військову частину НОМЕР_2 про повернення таких документів без реалізації, вказавши, що зміст рапорту не відповідає вимогам пункту 233 Положення №1153/2008, оскільки у рапорті не зазначена підстава звільнення з військової служби з військової служби за відповідними сімейними обставинами, а також позивачем не надано на підтвердження звільнення з військової служби ухвали суду про призначення його опікуном недієздатної особи за поданням органу опіки та піклування.
Колегія суддів вважає, що вказані і встановлені судом обставини свідчать про належний розгляд звернення ( рапорту ) військовослужбовця ОСОБА_1 і спростовують твердження позивача про допущення відповідачем бездіяльності у спірних відносинах.
Рапорт позивача був опрацьований та розглянутий з наданням обгрунтованої відповіді по суті порушених в ньому питань, процедура розгляду рапорта, передбачена Положенням №1153/2008, порушена не була.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту позивача від 14.12.2023 протиправною та, як наслідок, про відмову у задоволенні позову.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду справи неправильно застосовані норми матеріального права і висновки суду не відповідають встановленим обставинам, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Водночас, і в розумінні ч.1  ст.2 КАС України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Натомість, суд першої інстанції, не встановивши належним чином предмет і підстави позову, безпідставно констатуючи бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорту, зобов`язав відповідача, фактично повторно, розглянути рапорт позивача, який вже був розглянутий по суті, що не забезпечило ефективний захист прав позивача на звільнення з військової служби.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до  ст. 139 КАС України  не здійснюється.
Керуючись статтями 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року  у справі № 460/2358/24 скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар