Номер провадження: 22-ц/813/5851/24 
Справа № 522/16974/22
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
26.09.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
з участю секретаря судового засідання Чеботар А.Г.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство "Сенс Банк",
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року,
за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання недійсними положення кредитного договору, зобов`язання здійснити перерахунок 
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до АТ «Сенс Банк» про визнання недійсними положення кредитного договору, зобов`язання здійснити перерахунок, в обґрунтування зазначивши, що 18.10.2016 року між позивачем та АТ «Альфа-Банк» шляхом акцепту пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії укладено кредитний договір №630493772. В паспорті споживчого кредиту зазначено, що платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору, відображені в Тарифах на видачу та обслуговування картки «Максимум»/»Максимум-Готівка» для фізичних осіб. При цьому у п.5 Тарифів передбачено тариф за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду) у розмірі 3,5%. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 18.10.2016 року, що був укладений між сторонами, банк надав позивачеві кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Обслуговування кредиту є супутньою послугою, тобто умова договору яка зобов`язує позичальника нести витрати за обслуговування кредитної картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду) у розмірі 3,5 %, від Тарифів на видачу та обслуговування картки «Максимум»/«Максимум-Готівка» суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». За період з 01.04.2020 року по 21.09.2022 року відповідачем списано з рахунку позивача за розрахунково-касове обслуговування грошові кошти в розмірі 66318,09 грн, позивач вважає, що на підставі ст. 216 ЦК України вказані кошти підлягають перерахунку та зарахуванню в рахунок погашення основного боргу за кредитним договором № 630493772 від 18.10.2016 року.
ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними положення кредитного договору №630493772 від 18.10.2016 року, укладеного між позивачем та АТ «Альфа Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати кошти за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду) у розмірі 3,5 %, передбачений пунктом 5 Тарифів на видачу та обслуговування картки "Максимум"/"Максимум-Готівка" для фізичних осіб; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок платежів здійснених позивачем за кредитним договором № 630493772 від 18.10.2016 року за плату за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду) у розмірі 3,5 %, передбачений пунктом 5 Тарифів на видачу та обслуговування картки "Максимум"/"Максимум-Готівка" для фізичних осіб в рахунок погашення основного боргу по кредитному договору № 630493772 від 18.10.2016 року; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено.
Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що при вирішенні питання щодо відповідності спірних положень кредитного договору №630493772 від 18.10.2016 року нормам закону, має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення. Таким законом є Закон України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній станом на день укладення договору, оскільки Закон України «Про споживче кредитування» набув чинності лише 10.06.2017, тобто після укладення спірного договору, в зв`язку з чим положення цього Закону не розповсюджують свою дію на спірний договір щодо питання дійсності тих чи інших положень цього договору. 
Суд зазначив, що умова кредитного договору сторін, яка передбачає комісійну плату за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду) у розмірі 3,5%, є нікчемною відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вимоги ОСОБА_1  в цій частині вважав обґрунтованими.
Відповідач просив суд застосувати позовну давність. 
Суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 261 ЦК України та висновки викладені Верховним Судом у постанові від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16, вважав, що договір, на нікчемність (недійсність) деяких його положень, посилається позивач укладений сторонами 18.10.2016 року, саме з цієї дати починається перебіг позовної давності за вимогами про визнання положень цього договору недійсними, тому, звернувшись до суду 14.12.2022, ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а позовні вимоги про зобов`язання банку перерахувати борг ОСОБА_1 є похідними від основних вимог про визнання положень договору недійсними.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2024 року по справі № 522/16974/22 ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів задовольнити повністю, посилаючись на посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи осіб, які подали апеляційну скаргу
Апеляційна скарга ОСОБА_1 вмотивована тим, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, тобто умова договору яка зобов`язує позичальника нести витрати за обслуговування кредитної картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5 %, від Тарифів на видачу та обслуговування картки «Максимум»/«Максимум-Готівка» суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». За період з 01.04.2020 року по 21.09.2022 року відповідачем списано з рахунку позивача за розрахунково-касове обслуговування грошові кошти в розмірі 66318,09 грн, позивач вважає, що на підставі ст. 216 ЦК України вказані кошти підлягають перерахунку та зарахуванню в рахунок погашення основного боргу за кредитним договором № 630493772 від 18.10.2016 року.
Скаржник зазначає, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). При укладенні кредитного договору,  ОСОБА_1  не міг знати про те, що у вказаному договорі була встановлена плата за послуги, яка за законом повинна надаватись банком безоплатно. Тобто, навіть при ознайомленні з умовами кредитного договору позичальник не міг знати, що законодавством передбачено, що комісія за обслуговування кредитного договору повинна надаватись на безоплатній основі, оскільки позичальник, як слабша сторона не володіє знаннями законодавства у сфері кредитних правовідносин. Вважає, що в межах строку позовної давності звернувся до суду з позовом про визнання окремих пунктів договору недійсним та повернення переплачених коштів за кредитним договором.

(2) Позиція інших учасників справи
Одеський апеляційний суд ухвалою від 04.06.2024 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , роз`яснив АТ «Сенс Банк» право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.
ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження від 04.06.2024 року отримав 06.06.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу відповідач АТ «Сенс Банк» отримало 06.06.2024 року та 31.05.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
25.09.2024 року відповідачем за допомогою електронної пошти подано письмові пояснення, які за змістом є відзивом на апеляційну скаргу. Колегія суддів вважає, що вказані письмові пояснення, які за змістом є відзивом на апеляційну скарг, підлягають залишенню без розгляду з огляду на пропуск строку на їх подання.
Так, Одеський апеляційний суд ухвалою від 04.06.2024 року відкрив апеляційне провадження.
Як вже зазначалось копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу позивач отримав 06.06.2024 року о 10:50:25 годині та 31.05.2024 року о 18:00:25 годині в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Враховуючи викладене, останнім днем для подання відзиву, з урахуванням положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України, є 17.06.2024 року.
З письмовими поясненнями, які за змістом є відзивом на апеляційну скаргу, відповідач звернувся 25.09.2024 року за допомогою електронної пошти. Отже подано з пропуском строку, встановленого ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.06.2024 року.
Відповідно ст. 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Згідно ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку.
Апеляційний суд зазначає, що як прохальна частина письмових пояснень, які за змістом є відзивом на апеляційну скаргу, так і їх зміст не містять клопотання про поновлення строку на подання відзиву. Окремого клопотання про поновлення строку до пояснень також не додано, враховуючи викладене пояснення, які за змістом є відзивом на апеляційну скаргу, підлягають залишенню без розгляду.
В судове засідання учасники справи не з`явились.
ОСОБА_1 , АТ «Сенс Банк» про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, судові повістки отримали 08.07.2024 року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що умова кредитного договору сторін, яка передбачає комісійну плату за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду) у розмірі 3,5%, є нікчемною відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що договір, на нікчемність (недійсність) деяких його положень на які посилається позивач, укладений сторонами 18.10.2016 року і саме з цього часу починається перебіг позовної давності за вимогами про визнання положень цього договору недійсними. Тому, звернувшись до суду 14.12.2022 року, ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності.
Позовні вимоги про зобов`язання банку перерахувати борг ОСОБА_1 є похідними від основних вимог про визнання положень договору недійсними.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що18.10.2016 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. 
Підписуючи вказану заяву ОСОБА_2 погодився, зокрема з тим, що анкета-заява про акцепт публічної пропозиції є акцептуванням публічної пропозиції у розумінні статті 642 ЦК України, на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» та отримання банківських послуг на умовах, визначених публічною пропозицією за продуктами банку.
Згідно акцепту пропозицій на укладання Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, позивачу відкривається рахунок та надається кредит у вигляді ліміту відновлювальної кредитної лінії у розмірі 200000 грн зі сплатою 26% річних.
До анкети - заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб додано Тарифи на видачу та обслуговування картки «Максимум-готівка» для фізичних осіб-нових клієнтів, 
Пунктом п. 6.1 Тарифів передбачено тариф за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5%.
Судом встановлено, що кредит надавався позивачу на споживчі цілі, тому на правовідносини сторін поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України  правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позову зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.  
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) зауважила, що практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №  363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) зазначено, що: 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон № 1734-VIII. Згідно з останнім текст статті 11 Закону № 1023-XII виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону № 1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII.
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено у такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Позивач як на підставу позову посилається на те, що банк встановив плату за обслуговування основної картки (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду) у розмірі 3,5%, що суперечить положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і такі умови є недійсними.
Відповідно до ч. 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладення договору 18.10.2016 року, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Оскільки положення кредитного договору від 18 жовтня 2016 року (пункт 6.1. тарифів) передбачають сплату ОСОБА_1 на користь банку плати за обслуговування основної картки (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду у розмірі 3,5%, що було заборонено частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чинною на момент укладення оспорюваного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, то такі умови договору є нікчемними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зробила висновок, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним на підставі закону.
Отже, позовні вимоги про визнання недійсними положень кредитного договору № 630493772 від 18.10.2016 року щодо обов`язку позичальника сплачувати кошти за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду) у розмірі 3,5 %, передбаченого пунктом 6.1 Тарифів на видачу та обслуговування картки "Максимум"/"Максимум-Готівка" для фізичних осіб не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права.
Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на положення Закону України «Про споживче кредитування» є помилковим, оскільки до правовідносин сторін у даній справі підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на час укладення кредитного договору від 18.10.2016 року. Закон України «Про споживче кредитування» набрав чинності 10.06.2017 року, та на час укладення кредитного договору від 18.10.2016 року не діяв. 
Ураховуючи викладенні обставини колегія суддів вважає, оскільки не підлягають визнанню недійсними нікчемні умови договору, тому у задоволенні позовної  вимоги про визнання недійсними положення кредитного договору № 630493772 від 18.10.2016 року щодо обов`язку позичальника сплачувати кошти за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій слід відмовити.
       Щодо вимоги про застування недійсності кредитного договору
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пункту 6.1 Тарифів на видачу та обслуговування картки «Максимум - готівка» для фізичних осіб колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за договором.
Зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № 630493772 від 18.10.2016 року, з огляду на встановлення незаконності нарахування плати за обслуговування картки «Максимум - готівка» для фізичних осіб, унеможливить стягнення з позивача цієї суми заборгованості, а також зобов`язує банк переглянути виконання     ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним договором. 
       Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності за вимогою про визнання договору недійсним не врахував висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18), що позовна давність не поширюється на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду прийняте за таким позовом тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена законом. Натомість сутність вимоги про стягнення коштів, сплачених на виконання нікчемного правочину, не виключає застосування до неї позовної давності.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
За приписами частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України).
Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначено, що кредитний договір укладено 18.10.2016 року, а з позовною заявою позивач звернувся в 2022 році, тому позовна заява подана з пропуском строку позовної давності. 
З матеріалів цивільної справи вбачається, що з позовною заявою позивач звернувся до суду 14.12.2022 року, що підтверджується штампом суду.
       Звертаючись до суду із вимогою про зобов`язання відповідача на підставі ст. 216 ЦК України здійснити перерахунок платежів здійснених позивачем за кредитним договором № 630493772 від 18.10.2016 року шляхом зарахування на погашення основного боргу, позивач в обґрунтування позову зазначав, що за період з 01.04.2020 року по 21.09.2022 року відповідачем щомісячно нараховано та списано з рахунку позивача за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду у розмірі 3,5 %) грошові кошти в розмірі 66318,09 грн.
Отже, періодом за який позивач просить здійснити перерахунок платежів за договором від 18.10.2016 року, є період з 01.04.2020 року по 21.09.2022 року. 
До спірних правовідносин підлягає застосуванню загальна позовна давність тривалістю у три роки, як це передбачено ст. 257 ЦК України.
ОСОБА_1 із позовом до суду звернувся 14.12.2022 року, просив здійснити перерахунок здійснених платежів за кредитним договором № 630493772 від 18.10.2016 року за період з 01.04.2020 року по 21.09.2022 року, отже вказані обставини свідчать про те, що позивачем строк позовної давності не пропущено. 
Враховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що вимоги позивача про зобов`язання акціонерне товариство «Альфа-банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», здійснити ОСОБА_1 перерахунок заборгованості за кредитним договором № 630493772 від 18.10.2016 шляхом зарахування сплачених ним за період з 01.04.2020 року по 21.09.2022 року сум як плату за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5 %, передбачений пунктом 6 Тарифів на видачу та обслуговування картки "Максимум"/"Максимум-Готівка" для фізичних осіб у рахунок погашення основного боргу по кредитного договору № 630493772 від 18.10.2016, з огляду на нікчемність пункту 6 Тарифів на видачу та обслуговування картки "Максимум"/"Максимум-Готівка" для фізичних осіб, підлягають задоволенню.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Апеляційний суд вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року слід скасувати та ухвалити нове судове рішення. Зобов`язати Акціонерне товариство «Сенс Банк», яке є правонаступником Акціонерного товариства "Альфа-банк", здійснити ОСОБА_1 перерахунок заборгованості за кредитним договором № 630493772 від 18.10.2016 року шляхом зарахування сплачених за період з 01.04.2020 року по 21.09.2022 року сум як плату за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5 %, передбачених пунктом 6 Тарифів на видачу та обслуговування картки "Максимум"/"Максимум-Готівка" для фізичних осіб у рахунок погашення основного боргу по кредитного договору № 630493772 від 18.10.2016 року, з огляду на нікчемність пункту 6 Тарифів на видачу та обслуговування картки "Максимум"/"Максимум-Готівка" для фізичних осіб. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Щодо судових витрат
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша та друга статті 15 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 4500 грн.
На підтвердження понесення витрат позивачем надано до позовної заяви договір про надання правової допомоги № 13/22 від 11.11.2022 року, укладений між адвокатом Безсмертним С.М. та ОСОБА_1 ; додаток № 1 до договору про надання правової допомоги № 13/22 від 11.11. 2022 року; акт виконаних робіт від 07.12.2022 року; квитанцію про сплату послуг за договором про надання правової допомоги № 13/22 від 11.11.2022 року у сумі 4500 грн.
В додатку до договору про надання правової допомоги № 13/22 від 11.11.2022 року викладено опис послуги – підготування документів, стосовно оскарження незаконно встановленої плати по договору № 630493772 від 18.10.2016 року, укладеного між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , зазначена вартість робіт 4500 грн.
В акті прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 07.12.2022 року викладно обсяг/зміст наданих адвокатом послуг та зазначена їх вартість, загальна вартість робіт склала 4500 грн.
Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 13 від 11.11.2022 року ОСОБА_1 сплачено адвокату Безсмертному С.М. за договором про надання правової допомоги № 13/22 від 11.11.2022 року суму 4500 грн.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
Відповідач як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
На підставі викладеного, керуючись критеріями обґрунтованості, пропорційності та розумності, дослідивши надані ОСОБА_1 докази, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг, з урахуванням не подання відповідачем клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 4500 грн. 
Судовий збір
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволенихпозовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частини шоста, десята статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише при пред`явленні позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що вони звільняються від цього платежу з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, провадження № 14-57цс18, дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному та касаційному перегляді.
Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, провадження № 14-44цс21, задовольнивши позов в частині зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором з огляду на нікчемність пунктів цього договору про нарахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості, вказала, що оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат й вона не оплачувала судовим збором позовну заяву, апеляційну та касаційну скаргу, в цій частині судові витрати на відповідача не покладаються.
Керуючись статтями 367, п. 2 ч. 1 ст. 374,  ст. 376, 384 ЦПК України,  Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Зобов`язати Акціонерне товариство «Сенс Банк», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Альфа-банк», здійснити ОСОБА_1 перерахунок заборгованості за кредитним договором № 630493772 від 18.10.2016 шляхом зарахування сплачених за період з 01.04.2020 року по 21.09.2022 року сум як плату за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду) у розмірі 3,5 %, передбачених пунктом 6 Тарифів на видачу та обслуговування картки "Максимум"/"Максимум-Готівка" для фізичних осіб у рахунок погашення основного боргу по кредитного договору № 630493772 від 18.10.2016, з огляду на нікчемність пункту 6 Тарифів на видачу та обслуговування картки "Максимум"/"Максимум-Готівка" для фізичних осіб.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк», код ЄДРПОУ 23494714, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати на правничу допомогу у розмірі 4500 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року.

Головуючий                                                                        В.А. Коновалова

Судді                                                                                        В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко