ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ         
17 липня 2024 року
м. Київ
справа № 344/1920/23
провадження № 61-4769 св 24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., 
Лідовця Р. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Баркова В. М., Девляшевського В. А.,
ВСТАНОВИВ:
1.            Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2023 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 15 квітня 2015 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого вона надала відповідачу з метою придбання ним земельної ділянки позику у розмірі 10 000 доларів США строком 
до 01 лютого 2020 року, що підтверджується написаною ним розпискою. 
Вона довідалася, що відповідач придбав земельну ділянку у с. Старий Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області.
ОСОБА_2 у визначений договором термін у добровільному порядку позику не повернув, чим допустив порушення її прав. 
З врахуванням викладеного ОСОБА_1  просила суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 квітня 2015 року у розмірі 
10 000 доларів США
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 24 квітня 2023 року у складі судді Польської М. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики від 15 квітня 2015 року у розмірі 10 000 доларів США. На підставі 
частини першої статті 267 ЦПК України розстрочено виконання рішення суду (після набрання ним законної сили) на 12 (дванадцять) місяців рівними платежами, тобто по 833,33 долари США щомісячно. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь 
ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 730 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 у відзиві на позов не заперечував проти задоволення позову, проте просив розстрочити виконання судового рішення. Відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за спірним договором позики не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню з нього. Розмір зазначеної заборгованості відповідає умовам договору та вимогам закону.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з огляду на положення 
частини першої статті 267 ЦПК України, з урахуванням матеріального становища відповідача, можливо розстрочити виконання судового рішення на дванадцять місяців. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
11 грудня 2023 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2023 року у справі за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. 
В мотивувальній частині ухвали суду також зазначено, що вказані заявником підстави є поважними причинами пропуску строку апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, а тому такий строк необхідно поновити.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Iвано-Франкiвської області від 24 квітня 2023 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 
судовий збір у розмірі 5 595 грн.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що  ОСОБА_4 
та  ОСОБА_3 , яка подала апеляційну скаргу, з 09 грудня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 23 червня 2021 року розірвано. 
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2023 року у справі № 352/2181/23 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до       ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Предметом поділу спільного майна подружжя є земельна ділянка, площею 0,12 га, у с. Старий Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області, набута подружжям 
16 серпня 2016 року за час шлюбу.
У листопаді 2023 року  ОСОБА_3 довідалась про ухвалене у цій справі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 квітня 
2023 року. Вважала, що цим судовим рішенням вирішено питання, у тому числі про її права та обов`язки, оскільки, начебто, договір позики від 15 квітня 2015 року укладено між  ОСОБА_1 та її сином -  ОСОБА_2 з метою придбання останнім спірної земельної ділянки та будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку. Договір позики укладено за час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. 
ОСОБА_2 у справі № 352/2181/23 про поділ майна подружжя долучив рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 квітня 
2023 року ухвалене у цій справі № 344/1920/23 і вказував про те, що земельна ділянка придбана за його власні кошти, а у  ОСОБА_3 таких коштів не було. 
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що неможливо погодитися із твердженнями ОСОБА_2 про те, що само по собі рішення суду про стягнення коштів за договором позики з нього не має правових наслідків для ОСОБА_3 , оскільки не встановлено, що вказана позика витрачена в інтересах подружжя, також остання не мала можливості оспорити цей правочин, не будучи стороною договору позики. Обґрунтованими є доводами апелянта ОСОБА_3 про те, що рішення суду про встановлення наявності зобов`язань ОСОБА_2 перед позивачкою може бути враховано при вирішенні її прав та обов`язків, як подружжя, оскільки такі зобов`язання набуті ОСОБА_2 за час перебування у зареєстрованому шлюбі з нею.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що  ОСОБА_3 довела існування 
у неї правового зв`язку зі сторонами у цьому спорі, такі обставини спростовують доводи ОСОБА_2 про те, що рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалося, тому підстави для закриття провадження за її апеляційною скаргою відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_1  просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 344/1920/23 
з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункти 1, 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України.
У травні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2024 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ОСОБА_1  мотивована тим, що апеляційний суд у порушення вимог закону не врахував, що рішенням суду першої інстанції питання про права та обов`язки    ОСОБА_3 не вирішувалися. Апеляційний суд дійшов припущення про те, що встановлення наявності зобов`язань  ОСОБА_2 перед третьою особою може бути враховано при вирішенні її прав та обов`язків, як подружжя. Відповідно до вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може гуртуватися на припущеннях. 
ОСОБА_1 вказувала про те, що між нею та   ОСОБА_3 договірних правовідносин не існувало, тому були відсутні правові підстави для залучення  ОСОБА_3 до у часті у справі в якості відповідача. 
У    ОСОБА_2 був відсутній обов`язок отримати згоду    ОСОБА_3 на укладення спірного договору позики. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
15 квітня 2015 року між ОСОБА_1  та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надала відповідачу позику у розмірі 
10 000 доларів США строком до 01 лютого 2020 року, що підтверджується написаною ним розпискою, в якій зазначено, що позика надана з метою придбання земельної ділянки та будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку (а.с. 24).
ОСОБА_1 вказувала про те, що ОСОБА_2 належним чином зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув, унаслідок чого утворилась заборгованість за вказаним договором у розмірі 10 000 доларів США.
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 09 грудня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 червня 2021 року у справі № 344/17373/20 розірвано (а.с. 70-71). 
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2023 року відкрито провадження у справі № 352/2181/23 за позовом ОСОБА_3 до     ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с. 81). Справа 
по суті спору судом не розглянута. 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана постанова апеляційного суду вищезазначеним вимогам закону не відповідає. 
У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.
У статті 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимоги від відповідача виконання боргового зобов`язання.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 
№ 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із вказаними нормами цивільного процесуального закону обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону не звернув уваги на те, що спір між сторонами стосується стягнення 
з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  заборгованості за договором позики, 
а отже, основним у спірних правовідносинах є виникнення між сторонами боргових зобов`язань. 
Таким чином, вирішальним для задоволення позову  ОСОБА_1  є підтвердження нею права вимоги до позичальника щодо виконання боргового зобов`язання. 
Апеляційним судом не враховано те, що рішенням суду першої інстанції стягнуто кошти за договором позики з відповідача на користь позивачки, тобто ці зобов`язання є особистими зобов`язаннями ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що     ОСОБА_2 належним чином не виконав зобов`язання за договором позики, укладеним з ОСОБА_1 , тому зобов`язаний повернути позивачці грошові кошти, отримані у борг. 
Верховний Суд не вирішує питання про необхідність закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою     ОСОБА_3 , так як дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги   ОСОБА_3 давали підстави для її розгляду апеляційним судом. Проте колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. 
Верховний Суд звертає увагу на те, що у справі про поділ майна подружжя рішення міського суду про стягнення позики не може бути преюдиційним з огляду на таке.
Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Отже, оскільки     ОСОБА_3 не брала участі у цій справі про стягнення позики, то вона може спростовувати встановлені у цій справі обставини. 
Крім того, вказане рішення суду про стягнення позики не може бути преюдиційним для справи про поділ майна подружжя між    ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , так як у цьому судовому рішенні відсутні докази, що кошти (позика) дійсно були використані на купівлю відповідної земельної ділянки. 
Верховний Суд не погоджується з судовим рішенням апеляційного суду і з тих підстав, що у силу положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а    ОСОБА_3 договір позики у судовому порядку не оскаржила, отже, діє презумпція правомірності правочину (договору позики). 
Районним судом не встановлювався факт, що зазначений договір позики укладений в інтересах сім`ї     ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , також не зазначено цільового призначення грошових коштів, отриманих у борг відповідачем, а лише констатовано факт існування між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа. 
Отже, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі судового рішення суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року скасувати, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 24 квітня 2023 року залишити у силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                      Б. І. Гулько
 
                                                                                      Г. В. Коломієць
 
                                                                                      Р. А. Лідовець