УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 серпня 2024 року
м. Київ
 
справа № 756/13396/23
провадження № 61-11195ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на тварину,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                    ОСОБА_2 про визнання права власності на тварину.
 
07 червня 2024 року ОСОБА_1 подав до Макарівського районного суду Київської області заяву про забезпечення позову, яка сформована в системі «Електронний суд». 
Макарівський районний суд Київської області ухвалою від 11 червня 2024 року повернув без розгляду заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову на підставі частини десятої статті 153 ЦПК України. 
Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Київський апеляційного суду ухвалою від 18 червня 2024 року залишив апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху та запропонував скаржнику усунути її недоліки, а саме: надати докази наявності підстав для звільнення від сплати судового збору.
 
21 червня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання про усунення недоліків.
Київський апеляційний суд ухвалою від 27 червня 2024 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, залишив апеляційну скаргу без руху та запропонував скаржнику усунути її недоліки, а саме: сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 484,48 грн. Роз`яснив наслідки невиконаннявимог цієї ухвали.
Київський апеляційного суду ухвалою від 31 липня 2024 року повернув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 11 червня 2024 року скаржнику.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 не усунув недоліки апеляційної скарги у строк, встановлений судом.
05 серпня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року. 
 
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, справу передати на розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про повернення апеляційної скарги, оскільки безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Серед основних засад судочинства Конституцією України встановлено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
 
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
 
Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Відповідно статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
З цих же підстав суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).
Конструкція частин 1, 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір» дає підстави для висновку, що зменшення тягаря судових витрат, є не обов`язком суду, а знаходиться у межах суддівського розсуду, який може бути реалізований за наявності певних обставин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 січня 2021 року у справі          № 0940/2276/18 (провадження № 11-336апп20) дійшла висновку, що з аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні від 19 червня                2011 року в справі Креуз проти Польщі («Kreuz v. Poland») зазначав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. При цьому положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.
Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах: «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року; «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року).
Отже апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання  ОСОБА_1  про звільнення від сплати судового збору в межах своїх дискреційних повноважень та з урахуванням встановлених обставин.
Обов`язок сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду встановлено підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», а отже така вимога була передбачуваною для заявника.
Апеляційний суд встановив, що заявником не доведено, що його фінансовий стан унеможливлює сплату судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду.
Передбачений законом розмір судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду не є надмірним та не свідчить про наявність перешкод заявнику у доступі до правосуддя.
Тлумачення частини другої статті 121, статті 185, статті 357 ЦПК України свідчить, що якщо особа, яка подала апеляційну скаргу, не усунула недоліки скарги в строк, наданий судом, скарга вважається неподаною та повертається.
Оскільки ОСОБА_1 в установлений строк не виконав вимог апеляційного суду щодо надання документу про сплату судового збору, тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги.
Крім того, повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із такою скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення апеляційної скарги.
 
Посилання заявника на помилковість висновків апеляційного суду є необґрунтованими, оскільки ґрунтуються на хибному тлумаченні процесуальних норм та не впливають на законність висновку про повернення апеляційної скарги.
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги не є процесуальним рішенням, яким закінчено розгляд справи.
 
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування апеляційним судом норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року є необґрунтованою.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на тварину за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня                    2024 року відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                             Є. В. Коротенко 
 
А. Ю. Зайцев 
 
М. Ю. Тітов